248 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



nøie sig med en fundamentløs paastand om, at der er tvil tilstede ^ Paa 

 den anden side maa man ikke overdrive kravet til den psykiatriske bevis- 

 førelse i et herhenhørende tilfælde. Der spørges jo kun om at godtgjøre 

 nødvendigheden af at anstille undersøgelser angaaende sigtedes sindstilstand 

 samt at paavise, at disse bør foretages i sindssygeasyl, men der spørges 

 ingenlunde om at belære domstolen om, hvorvidt sigtede er sindssyg; og 

 det er klart, at man, naar det dreier sig om en afgjørelse af en sindssyge- 

 attests bærevidde, maa stille ganske anderledes strenge krav til bevis- 

 førelse, end naar der alene handles om at begrunde nødvendigheden af en 

 undersøgelse om, hvorvidt angjældende er sindssyg. 



Den heromhandlede erklæring kan derfor motiveres ganske kort. Da 

 den i almindelighed bliver afgiven udenfor hovedforhandling, maa den være 

 skriftlig og opfylde kravene efter § 205 jfr. § 203 og § 204. 



At ordet »erklæring« bruges i singularis, taler for, at lovgiveren har 

 tænkt sig, at de sagkyndige vil afgive sin udtalelse i fællesskab ; men lov- 

 stedet maa dog efter sagens natur fortolkes derhen, at der er adgang for 

 de sagkyndige til at afgive hver sin særskilte erklæring. 



Vor paragraf bestemmer, at erklæringen skal være afgiven af >^ Sag- 

 kyndige«, og da det maa antages, at loven overalt bruger dette ord i samme 

 betydning, kan vi indskrænke os til at henvise til, hvad vi ovenfor har an- 

 ført angaaende dets betydning. 



Det vil fremgaa af ovenstaaende, at kravet paa, at den heromhandlede 

 erklæring skal være afgiven af sagkyndige, hos os først er reist af den 

 parlamentariske jurykommission af 1882, der, forsaavidt angaar denne sag, 

 støtter sig til den tyske lovbestemmelse. 



Bachkes og Getz's foreløbige udkast forlangte kun indhentelse af læge- 

 erklæring, men ikke, at denne skulde være udfærdiget af en sagkyndig. 



Vi kan intet oplyse om, hvorledes Bachke og Getz har tænkt sig 

 dette deres forslag gjennemført i praxis; men vi er tilbøielige til at for- 

 mode, at bestemmelsen, hvis den var bleven lov, vilde have foranlediget 

 retten eller paatalemyndigheden til at henvende sig til angjældendes autora- 

 tive tutor med forlangende om at lade ham undergive administrativ obser- 

 vation. Efter at have modtaget et saadant forlangende vilde formentlig den 

 autoritative tutor stile sin observationsbegjæring til vedkommende embeds- 

 læge (politilæge) og efter at have erholdt dennes erklæring oversende retten 

 samme. Det kan vel ogsaa tænkes, at den private værge, hvis forslaget 

 var blevet ophøiet til lov, af retten kunde blive paalagt at begjære obser- 

 vationen, forsaavidt det maatte antages, at denne vilde være til gavn for 



' Se R. T. 1907 s. 711 og 779. 



