254 PAUL WINGE. M.-N. KI. 



hvorvidt han paa et forbigangent tidspunkt — neniHg tiden for den paa- 

 klagede handling — var sindssyg. 



Hvis nemhg loven ikke var at forstaa paa denne maade, men alene 

 angik sindssygdom paa undersøgelsestiden, vilde dens nyttevirkning være 

 meget stærkt begrænset — ja den vilde komme til at klikke netop i de 

 tilfælde, hvor man forst og fremst har brug for den. 



Visse med de store nevroser forbundne sindssygdomme og enkelte 

 andre periodiske og cirkulære former kan paa gjerningstiden have frem- 

 budt de sværeste symptomkomplexer, men desuagtet være omtrent symp- 

 tomfrie paa undersøgelsestiden ; og dette gjælder vel i endnu høiere grad 

 de akute sindssygdomsanfald, som vor straffelov henforer under benævnelsen 

 bevidstløshed. 



For at bringe paa det rene, om sigtede paa gjerningstiden led under 

 en af de heromhandlede sindssygdomsformer, vil i mange tilfælde en stadig 

 dag- og natobservation (særlig den sidste) af kyndige folk være paakrævet, 

 og som nu engang den psykiatriske situation ligger an hos os, vil en saadan 

 observation vanskelig kunne udføres udenfor et asyl. 



I Tyskland har der været reist tvil om, hvorvidt den tyske strafte- 

 proceslovs § 8i aabner adgang til at indlægge en sigtet til observation i 

 en sindssygeanstalt (Irrenanstalt), naar han ved indlæggelsen maa ansees 

 som frisk og spørgsmaalet saaledes alene gjælder hans sindstilstand paa 

 et fortidigt tidspunkt. Spørgsmaalet er imidlertid besvaret derhen, at en 

 efter gjerningstiden indtraadt helbredelse ikke er til hinder for indlæg- 

 gelsen ^ 



Vor lovs forlangende om, at den omhandlede tvil skal gjælde spørgs- 

 maalet om, hvorvidt sigtede er, eller paa gjerningstiden var, sindssyg 

 (og altsaa ikke tillader den i paragraf 210 omhandlede foranstaltning bragt 

 i anvendelse, med mindre saadan tvil foreligger), er en ligefrem konsekvents 

 deraf, at vor ret har antaget det biologiske system. Som ovenfor omtalt 

 opstiller nemlig dette som betingelse for, at en psykiatrisk observations 

 resultat overhovedet skal have nogensomhelst retsvirkning, den fordring, 

 at spørgsmaalet om, hvorvidt observanden er, eller var, sindssyg, er be- 

 svaret i en retsgyldigt rekvireret erklæring, hvis konklusion har doms- 

 klarhed, samtidigt som det forbyder observator at besvare spørgsmaalet 

 bekræftende, for han hos sig selv har overvundet tvilene om diagnosens 

 rigtighed. 



Nu behandler § 210 de tilfælde, da den sagkyndige ikke tør afgive 

 nogen erklæring, som konkluderer med et bestemt bekræftende eller be- 



^ Se AscH AFFENBURG : „Strafrecht und Strafprocess" i Hoches Handbuch der gerichtlichen 

 Psychiatrie (1909) s. 154. Jfr. Hübner ovencit. s 290. 



