26o PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



Vor paragraf siger, at retten kan beslutte. Dette stemmer med den 

 tyske lov, der har udtrykket »kann das Gericht — — — — ■ anordnen«. 

 De tyske fortolkere hævder ogsaa, at loven er saaledes at forstaa, at retten 

 kan, men ikke er bunden til at følge den sagk3'ndiges forslag og selvstændig 

 skal veie grundene for og imod. 



Paa samme maade er ogsaa vor lov bleven forstaaet. 



Salomonsen udtaler herom: »Under de i paragrafen nævnte betingelser 

 »kan« retten beslutte indlæggelse. Dette er saaledes ingen pligt, selv om 

 der under efterforskning fremsættes paastand derom fra paatalemyndighetens 

 side, og forsaavidt foreligger der en avvikelse fra den almindelige regel i 

 § 267 jfr. § 266. Paa den anden side kan rettens bestemmelse selvfølgelig 

 ikke være rent vilkaarlig. Den maa avhænge av et skjøn, hvorunder det 

 er berettiget at ta hensyn til den paatalte forbrydelses størrelse (jfr. R. T. 

 1906 s. 729), til bevisets større eller mindre styrke (jfr. R. T. 1908 s. 622), 

 til de skadelige følger indlæggelsen vil ha for sigtedes almindelige stilling 

 (jfr. R. T. 1898 s. 605)^ og til umuligheten eller vanskeligheten a\- at faa 

 hans mentale tilstand undersekt paa anden maate.« 



Vi er i det hele enig i de her udviklede synsmaader-. 



Retten beslutter indlæggelsen, det vil sige, den træffer kun »be- 

 slutning« om, men afsiger ingen »kjendelse« for samme. 



Rettens beslutning indeholder altsaa en afgjørelse af spørgsmaalet om, 

 hvorvidt der i det foreliggende tilfælde er føie til at anvende det i lov- 

 stedet omhandlede retsmiddel ; men forøvrigt er det meget uklart, hvad lov- 

 giveren egentlig har ment angaaende denne beslutnings omfang og række- 

 vidde. Spørgsmaalet om, i hvilken grad han har villet bryde med sinds- 

 sygelovens principper, er ganske uklart; og da motiverne herom intetsom- 

 helst indeholder, ligger det nær at antage, at han ikke har skjænket denne 

 vigtige side af sagen synderlig opmærksomhed. 



Vi har ovenfor omtalt, hvorledes administrationen trods sindssygelovens 

 forbud aabnede nogle sindssygeasyler for observation efter overøvrig- 

 hedens rekvisition, idet den dog samtidig opstillede visse betingelser, som 

 maatte være opfyldte, for asylet kunde optage en observand. Ifølge disse 

 maa observanden have begaaet »forseelse« og vedkommende embedslæge 

 have undersøgt ham uden at komme til et bestemt resultat, og endelig 

 maatte as3'lets direktør have fundet indlæggelsen hensigts- 

 mæss ig. 



Har da den norske lovgiver ment i den tyske straßeproceslovs § 81 

 at finde lovhjemlet en lignende ordning som den hos os ved administrativ 



1 Ovencit. optager Kjerschow II s. 134. 



2 Jfr. dog H. Kj. kjend. ^j^ 13. R. T. 19:3 s. j,i 



