1915- No. I. OM DEN JUDICIELLE OBSERVATION. 



,:> 



af hans økonomiske interesser og under det sidste ligesaavel den privates 

 som det offentliges sikkerhed ^. 



Xaar det biologiske system stiller kravet paa forbud mod at straffe 

 sindssyge, da er ogsaa dette forlangende begrundet i begge de to nævnte 

 indikationer og ikke mindst i den anden. Det er i retsbeskyttelsens 

 interesse, at straffelovens § 44 forbyder at straffe den sindss3ge (uanseet 

 om han er "tiltalt« eller »sigtet«); men da maa man ogsaa have midler til 

 at bringe paa det rene spørgsmaalet. om han er sindssyg. \'i kan ikke 

 her gaa nærmere ind paa denne sag, men skal behandle emnet temmelig 

 udforligt under vor gjennemgaaelse af tilregnelighedsretten. 



Den første indikation er en tutelinteresse, som ikke vedkommer det 

 her behandlede spørgsmaal-, men den anden en kriminalistisk interesse, 

 hvis varetagelse kræver retspsykiaternes medvirkning. Psykiaterne maa 

 forlange, at denne interesses haandhævelse i størst mulig udstrækning 

 overtages af det offentlige, og grundene herfor kan opsummeres saaledes: 



I. Den omstændighed, at vor lov ikke giver en tiltalt ret til at for- 

 lange sin sag fremmet til dom, lægger betydelige vanskeligheder iveien for 

 den judicielle observation. Inden almenheden er nemlig den opfatning 

 meget udbredt, at en tiltalt, som ikke er erklæret sindssyg, har et ethisk 

 krav paa at se sin sag afgjort ved dom. Vi oplever derfor jevnligt, at 

 querulanter og pseudoquerulanter i almenhedens oine bliver martNTer, naar 

 forfølgningen indstilles, fordi der er tvil om deres tilregnelighed; og denne 

 martNTdom holder dem i stadig ophidselse : og langt værre er stillingen 

 under en privat straffesag. At det enkelte menneske i stor udstrækning 

 er givet staten i vold, er et forhold, hvis nødvendighed almenheden er- 

 kjender, og med hvilket ogsaa mindre vel balancerede mennesker kan finde 

 sig tilrette — ialtfald et stykke paa veien : men at ens egen skjæbne 

 og velfærd skal være afhængig af en privatmands, og det endog af en 

 bitter hendes, velvilje, og at staten skal hjælpe til med at opretholde dette 

 personlige herredømme, ligetil det har voldt et menneskes ruin — det har 

 den, som selv lider derunder, vanskeligt for at taale, og den sindsro, som 

 udkræves dertil, den mangler de fleste psykopather og sindssyge, og kanske 

 først og fremst de pseudoquerulanter og querulanter, som pleier at ind- 

 vikles i private straffesager; konflikten ender derfor ofte med, at patienten 

 enten dræber sig selv eller sin modstander, oftest det sidste. 



1 Den private retssikkerhed er garanteret af grundlovens § 96, og straffelovens § 44 for- 

 byder at strafte sindss\*ge, som altsaa heller ikke kan dommes. 



- At vor aegteskabslovgivning har gjort brud paa fordringen om denne indikations opfyl- 

 delse, er ovenfor omtalt. 



