276 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



2. I Og med at den private klager træder tilbage, stanser sagen og 

 med den ogsaa observationen. Denne afbrydelse kan indtræde paa et 

 hvilketsomhelst trin af processen og saaledes ogsaa paa et tidspunkt, da 

 patienten befinder sig i en pathologisk afifekttilstand, som gjør fare for drab 

 yderst akut. Isaafald har observationen ikke blot været nytteløs, men lige- 

 frem skadegjørende, idet den har fremkaldt en pludselig fare af uberegne- 

 ligt omfang og følger. 



Vistnok har paatalemyndigheden efter § 435 adgang til paa et hvilket- 

 somhelst trin af sagen at overtage forfølgningen, og ved en saadan ind- 

 skriden vil selvfølgelig den heromhandlede fare formindskes; men det tør 

 vel være meget tvilsomt, om denne bestemmelse vil kunne yde fornøden 

 beskyttelse. 



Naar observationen nødvendiggjør en frihedsberøvelse, særlig naar denne 

 medfører varetægt eller anbringelse i sindssygeasyl, gjør det nævnte farlige 

 forhold sig særligt stærkt gjældende. 



3. Forlangendet om anerkjendelsen af de to nævnte indikationer som 

 de eneste, der berettiger psykiatrisk observation, hænger nøie sammen med 

 den biologiske sindssygerets fordring om, at mindst en af dem maa fore- 

 ligge, før optagelse i sindssygeasyl kan finde sted, en fordring, for hvilken 

 Major i sindssygelovens § 9 gav et saa klart og smukt udtryk; og begge 

 disse krav er baaret af en socialmedicinsk opfatning af og holdning til 

 de store sociale brøst, en holdning, der har givet sig et prægnant udtryk 

 i den biologiske besvarelse af tilregnelighedsspørgsmaalet. 



Vi har ovenfor s. 215 kortelig henpeget paa, at denne socialmedicinske 

 opfatning til en vis grad staar i modsætningsforhold til det juridiske krav 

 paa en positiv besvarelse af tilregnelighedsspørgsmaalet, og vi kommer 

 under gjennemgaaelsen af tilregn elighedsretten temmelig udførligt ind paa 

 dette emne. Her faar vi nøie os med atter at betone nødvendigheden af 

 samarbeidet mellem juristen og psykiateren og pege paa, at dette sam- 

 arbeide vilde fremmes ved den størst mulige indskrænkning af den private 

 klageret; men saalænge vi har den gjældende ordning, faar selvfølgelig ps}^- 

 kiaterne indrette sig overensstemmende med dens krav. 



Under den private straffesag maa sagsøgeren have den samme adgang 

 som paatalemyndigheden under den offentlige til at henvende sig til retten 

 med begjæring om opnævnelse af sagkyndige og i tilfælde om anvendelse 

 af § 210, men nogen ret svarende til den, der paaligger paatalemyndig- 

 heden efter §§ 206 (jfr. 204 og 205) og 209, har han ikke |§ 423). Sag- 

 søgte har formendig samme ret som sigtede efter § 207 sidste led. 



