284 PAUL WINGE. M.-N. Kl. 



af en specialkyndig mand i en obduktionssal. Men med en rimelig bedøm- 

 melse maatte mange obduktioner siges at være gode, enkelte endog sær- 

 deles gode, og forholdsvis faa helt umulige. For indremedicineren, accou- 

 cheuren og kirurgen stod sagen ikke daarligere; ogsaa de fik virkelige 

 sygejournaler til gjennemgaaelse, selvfølgelig af meget forskjellig værdi, 

 men selv de daarligste indeholdt dog oplysninger om sygdom eller mærker 

 efter ydre vold. 



Gruppens medlemmer havde ogsaa rimelige arbeidsvilkaar; navnlig havde 

 den pathologiske anatom et institut til sin raadighed, i hvilket han i hen- 

 hold til reglementets § 8 2det led selv kunde udfore undersøgelser af ind- 

 sendte præparater og andre gjenstande. Ogsaa gruppens to andre med- 

 lemmer raadede over anstalter, hvor de i tilfælde kunde foretage de i nævnte 

 paragraf omhandlede undersøgelser, hvilket forøvrigt paa grund af tilfæl- 

 denes beskaffenhed kun megt sjelden er paakrævet. 



For 2den gruppe stod sagen ulige værre. 



Et betragteligt antal af de indkomne saakaldte retspsykiatriske erklæ- 

 ringer indeholdt overhovedet ingensomhelst ps3'kiatrisk oplysning, endsige 

 en redegjørelse for en methodisk ps3'kiatrisk undersøgelse samt dennes 

 resultat. Aktuddraget manglede meget ofte helt, eller det var erstattet af 

 et mere eller mindre kritikløst referat af privat-samtaler; og denne mangel 

 paa positiv kundskab og ordentlig undersøgelse søgtes bødet ved ordgyderi 

 angaaende »tilregnelighed«, »evne til at forstaa handlingens retsstridighed 

 eller strafbarhed«, »modtagelighed for straf« og lignende emner. 



Erklæringerne manglede ofte konklusion, og sindssygespørgsmaalet var 

 meget hyppigt overhovedet ikke besvaret. Men denne slags erklæringer 

 kan i virkeligheden ikke gjeres til gjenstand for faglig kritik. 



Udenfor asyllægernes kreds fandtes ved aarhundreskiftet kun yderst 

 faa psykiatrisk uddannede læger, og asyllægernes erklæringer indkom ikke 

 til kommissionen, fordi de var udfærdigede som embedsmæssige udtalelser, 

 ikke som sagkyndige responsa. 



2den gruppe havde heller ikke til raadighed noget institut, hvor dens 

 medlemmer i henhold til reglementets § 8 2det led kunde udføre sine 

 undersøgelser, skjønt de i endnu høiere grad end kommissionens øvrige 

 medlemmer havde behov for et saadant. 



Imidlertid indtraadte der i løbet af indeværende aarhundredes første 

 tiaar en kjendelig bedring i hele vor retsmedicinske situation. 



Den nye straffeproces ogede lægernes interesse for det retsmedicinske 

 arbeide, og denne blev yderligere skjærpet ved kompetencebegrænsningen, 

 fordi denne bevirkede, at arbeidet blev fordelt paa færre hænder, hvorved 

 den enkelte fik større øvelse osr større ansvar. Den retsmedicinske kom- 



