304 



PAUL WINGE. M.-N. Kl, 



svare bekræftende baade paa spørgsmaalet. om han anser angjældende som 

 sindssyg, og paa tillægsspergsmaalet, om han antager, at angjældende mangler 

 evnen til at drage omsorg for sig eller sit gods. Men naar han først 

 besvarer begge disse spergsmaal, bor han ogsaa formulere konklusionen 

 for dem begge, og det er da det naturlige, at man ogsaa i dette tilfælde 

 følger den biologiske regel om benyttelsen af lovens formel. Det her 

 sagte angaar kun punkt no. i ; hvor det gjælder punkt no. 2, bør den 

 sagkyndige, som netop bemærket, overhovedet ikke formulere konklusion. 



Vanskeligheden opstaar i de tilfælde, da den sagkyndige vistnok anser 

 angjældende som sindssyg, men antager, at familjeværgemaalet er betryg- 

 gende nok. Isaafald kan han nemlig ikke som svar paa spørgsmaalet om 

 dispositionsevnen formulere konklusion. Vistnok kan han i sine præmisser 

 udvikle grundene for sit standpunkt, og da nu engang de sagkyndige er 

 tvungne ind paa dette emne, bør han ogsaa gjøre dette, fordi det biologiske 

 system ikke tillader den sagkyndige paa noget punkt at lade dommeren 

 være i uklarhed om hans virkelige mening eller om de tvil, som han 

 maatte nære — denne det biologiske systems holdning er netop hovedgrun- 

 den til dets krav paa konklusion med domsklarhed. Men nemo ultra posse 

 obligatur, og den sagkyndige kan i det her foreliggende tilfælde ikke 

 konkludere overensstemmende med lovens ord, fordi en saaledes affattet 

 konklusion vilde kunne misforstaaes af dommeren og sikkert nok vilde blive 

 det af almenheden. Hvis nemlig den sagkyndige konkluderer: Jeg anser N.N. 

 som sindssyg, men antager ikke, at han mangler evnen til at drage om- 

 sorg for sig eller sit gods, da vil han løbe stor fare for, at hans konklu- 

 sion vil blive forstaaet derhen, at den sindssyge paa egen haand uden 

 tutors mellemkomst kan raade over sin person og sit gods ; men noget 

 saadant kan selvfølgelig den skolerede psykiater ikke udtale. Vor lov 

 har afskaaret al diskussion om dette emne, ligesaavist som den har afskaaret 

 diskussion om de sindssyges tilregnelighed. 



Foruden paa den her nævnte vanskelighed støder under en umyndig- 

 gjørelsessag den retspsykiatriske konklusions formulering ogsaa paa en 

 anden knude, og mod den har man intet andet middel end at over- 

 hugge den. 



Man kan nemlig i den biologiske konklusion ikke bruge det sammen- 

 satte udtryk »aandssvaghed eller sindssygdom« og er derfor henvist til i 

 stedet at benytte det af den øvrige lovgivning anerkjendte tekniske ord 

 »sindssyg«, hvilket forøvrigt ogsaa er det eneste tilfredsstillende. 



Af de anførte grunde mener vi, at de sagkyndige under en umyndig- 

 gjørelsessag, hvis de antager, at angjældende er sindssyg og bør staa 

 under dativt tutel, kan formulere sin konklusion saaledes: 



