i8 J'. üni.L. M.-N. Kl. 



Iloirc ovariuMi cr li^'cnstort, viser enkelte punktförmige blødninger under overfladen. 

 Langs den fric rand cr en nodstor cyste cfter ct corpus luteunn, forovrigt intet at be- 

 mærlce. 



M i 1< r o s le o p i s k u n d e r s øge 1 s c : 



a) Snit tvers paa det store benstykke i Iß forskjellige niveau: (se pl. IV, 

 flg. vu). Ovcrfladen cr dxkkct af epidermis (i) med sine forskjellige ccllela'^'; ikke langt, 

 fra det sled, hvor piadcepithelet gaar over i cylindercpilliel (se nedenfor), indcholder cellerne 

 i basallaget paa en kort strækning brunlige pigmentkorn. Under epidermis er en tydelig 

 corium med talrige talgkjerllcr (2) og glatte mus kelfib re, endcl s ve d kj ertler, 

 men temmelig faa haarfoll ikler, hvis storreise desuden varierer betydelig; enkelte af 

 disse strækker sig ned i det underliggende, mæglige subcutane fcdtlag (3), op til 5 — 6 

 mm. tykt. Under dette ligger benstykket (5), som er uregelmæssigt og bestaar af meget 

 kompakt bcnsubslans med tydelige, men faa Ilaverske kanaler. Med sin ene ende nærmer 

 benstykket sig mere og mere den indvendige overflade, saa det sluttelig paa dette sted 

 grænscr lige op til de dybcst liggende svedkjertler. Et sted sænkcr der sig fra overfladen 

 en 3 mm. dyb indkrængning (7), udkla^dt med flcrlaget f 1 im m c r e p i th el, som 

 til begge sider af indkr;engningen forlsættcr sig direkte i epidermis. Væggcne i denne ind- 

 krængning viser, særlig paa den ene side, store polypöse excrescentser (12). Flimmerepithelet 

 sidder overalt paa en tydelig membrana propria; siromact under denne er oftest, særlig 

 i excrescentserne, meget cellerigt og indeholder mange kar, saa det hele ligner meget en 

 almindelig slimhiiule. Paa enkelte steder er epithelet delvis afstodt og ligger i border inde 

 i en tiklels strukturlos masse (slim) paa samme maade, som man kan se i bronchier. Udenfor 

 det cellcrige væv er en smal, ikke altid vel afgrænset zone af fibrost væv, og udenfor dette 

 igjen sees paa begge sider af indbuglningen noksaa rigeligt fedtvæv, hvoii talrige smaa 

 kjertellumina (8), udklædte med enlaget kubisk eller cylinderformet epithel med klart 

 protoplasma, tydelige cellegrænser og basalt stillet kjerne. I mange af kjertlerne er dog 

 epithelet na^sten destrueret; indholdct antager her med hæmatoxylin en svagt blaalig farve- 

 tone (slim?). Paa den ene side af indbugtningcn (tilvenstre i tegningen) grænser kjertlerne 

 lige op til talgkjertlerne, paa den anden side stoder de op til ct stykke hyalin brusk (^); 

 enkelte kjertler kan man ogsaa finde i fedtvævet paa den anden side af benstykket. De 

 centrait liggende cellekapsler i brusken er störst og indeholder 1—4 celler; de perifert 

 stillede aftager i sterrelse, bliver flade og gaar successivt over i et tydeligt perichondrium. 

 Lignende bruskstykker kan man ogsaa finde paa de folgende snit, dels under bunden af 

 indbuglningen, dels bortimod benstykket. Efterat cylinderepithelet paa den fra benstykket 

 vendende side et gaaet over i epidermis, aftager hudlaget raskt i tykkelse, idet talgkjert- 

 lerne blir langt færre og meget mindre for tilslut at forsvinde helt, om man end fremdeles 

 kan forfølge epidermis paa cystens indre væg. 



Under bunden af den cylinderepithelklædte kanal finder i:i.m i vævct mcllem brusken 

 og benstykket (se tegningen) nogle eiendommelige hu li um (10); de er uregelmæssigc, 

 bugtede eller spalteformige, noksaa store, udklædte med et enkelt lag af regelmæssigc, 

 runde, kubiske eller fiadere celler, som ikke farves meget sterkt. Disse hulrum er adskilte 

 dels ved et meget cellefattigt, sklerotisk væv, dels ved et utydeligt netformet, af van 

 Gieson gulfarvet væv, hvori dog ikke kan sees tydelige ganglieceller. Dels i det 

 sklerotiske van', dels i det andet væv finder man næsten i alle snit og ofte just tæt 

 op til lumen af de nævnte hulrum talrige corpora amylacea (11) af forskjellig stør- 

 relse, men alle med tytlelig koncentrisk bygning; undertiden finder mau et enkelt corpus 

 amylac. liggende langt fra de øvrige og fuldstændig omgivet af sklerotisk bindevæv. Hele 

 dette parti med sine hulrum og corpora amylacea er ikke skarpt afgrænset fra omgivelserne; 

 hulrummene strækker sig saaledes undertiden lige opunder epithelet i indbugtnirgen eller 

 til de dybe lag af det subcutane fedtvæv. Forfølger man dette parti paa en række af snit, 

 vil man finde, at det efterhaanden strækker sig bortunder det store benstykke, samtidig 

 som hulrummene forsvinder helt, medens man endnu kan træfle paa spredte corpora 

 amylacea; det sklerotiske væv om disse forandrer sig til et meget karrigt væv. Derefter 

 begynder hulrummene mod enden af benslylcket at optræde endnu engang, udklædte med 



