1905. No. 4. OM DERMOIDCVSTER OG TERATOIDE SVULSTER. 23 



ß) Stiit gjennem en af dt gelatine sf tumores, nærmere den f rie ende af 

 den pendulerende tumor: Kun her og der kan man paa overfladen sc et utydeligt 

 lag af lave epithelceller. Forevrigt bestaar tumor af et uregelmæssigt netværk, hvor maske- 

 rummene for det meste er fyldte med en næsten homogen, strukturløs masse (odcm), medens 

 der kun sees faa, mononucleære celler, lidt større end rundceller; her og der enkelte Iver- 

 snit af kar og paa sine steder uregelmæssige höbe af røde blodlegemer udenfor disse. 



y) S ni t fra cvst evcrggen svarende til basis af den pendulerende 

 tumor: Overfladen er indvendig dækket af det samme flerlagede cy linderepithel, 

 som ogsaa her snart optræder meget tydelig, snart danner bare et enkelt lag med lave 

 celler. Klods op til basis af tumor gaar cyllnderepithelet pludselig over til fier la get 

 pladeepithel med tydelig forhorning, og svarende hertil er der i det underliggende 

 væv rigelig udvikling af store t al gkj er 1 1 er, der gruppevis ordnede munder paa over- 

 fladen med en fælles stor udførselsgang. Der sees ogsaa enkelte haarfo llikler, hvoraf 

 en med tydelig kolbeformet haarpapille; derimod tør det stille sig tvilsomt, om enkelte 

 spredte kjertellumina repræsenterer rester af svedkjertler. Den epidermisklædte strækning 

 er kort og — som det viser sig paa snit i forskjellige niveau — paa alle kanter omgivet af 

 cylinderepithelet. Et sted sees der paa grænsen mellem epidermis og cylinderepithelet, men 

 strækkende sig mere bortunder dette, nogle faa store, eiendommelige skarpt begrænsedc, 

 runde øer af tætpakkedc pladeepithelceller, som ligger lige under overflade- 

 epithelet; det perifert liggende cellelag i disse er kubisk med sterkt farvede kjerner, de 

 mere centrale er polygonale med klart protoplasma, medens de mest centrait uggende atter 

 igjen ofte er mindre, langstrakte, med en sterkere far\et kjerne og et svagt farvet proto- 

 plasma. En af disse dannelser trænger sig gjennem cylinderepithelet og rager delvis ind i 

 cystens lumen. — Under epithclet er der et meget karrigt bindevæv ; kun hvor epidermis 

 er lidet udviklet, er det underliggende bindevæv cellefatligt med meget faa kar. Spredt i 

 bindevævet sees lidt amorft blodpigment. Under talgkjerllerne er der endel fedtvæv. 

 Saavel under pladeepithelet som under cylinderepithelet kan man paa flere sleder se typiske 

 ly mfefo lli kl er, paa andre sleder en mere diffus rundcellet infiltration. 



Under fedtvævet (se pl. V, fig. ix) — eller, hvor dette mangler, under det fibrøse væv — 

 finder man et stort konglomerat af tætpakkede kjertellumina af meget forskjellig 

 størrelse (1); de er runde, ovale eller polygonale, udklædt med enlagct lavt kubisk epithel 

 og adskilte ved karførende septa, der ofte er saa smale, at epithelcellerne i to tilgræusende 

 hulrum synes at støde op til hverandre. Kjertellumina er fyldte med en homogen masse, 

 som af eosin farves rosa, af van Gieson brungul ; ikke sjelden viser denne masse i nogle 

 lumina vacaoler paa grænsen mod epithelet, i andre jevnt fordelt over det hele. Ofte er 

 der i septa rundcellet infiltration og paa enkelte steder ogsaa typiske ly m fcfoUikler (2). 

 Dette kjertelkonglomerat er indad mod fedtvævet som regel omgivet af en tydelig fibrøs 

 kapsel; dog kan man ogsaa udenfor denne et enkelt sled se et par kjertellumina. Til 

 sidcrne derimod er kjerlelkonglomeratet ikke skarpt afgrænset (se tilhoire i fig. IX); specielt 

 kan man til den ene kant udenfor de tydelige kjertellumina træffe et cellerigt. daarlig af- 

 grænset væv, hvor man opdager en hel del utydelige epithelceller, som kun paa enkelte 

 steder har ordnet sig til smaa kjertellumina, fyldte med samme karakteristiske indhold som 

 de større (kjertelvævi proliferation?). Strukturen af det her beskrevne kjertel- 

 konglomerat er saa fuldstændig lig bygningen af gland, thyroid e a, at det er aldeles 

 umuligt at opdage nogen forskjel mellem dem, — Hvor dette kjertelvæv ikke skjuler den 

 ydre zone af cystevæggen, bestaar denne af et temmelig bredt bælte med næsten fuldsta^ndig 

 hyalin degenereret bindevæv. 



S) Snit gjennem det cegstore cy slekonglome rat, der buger sig frem 

 paa den ydre overflade og 7nakr oskopi sk viser en spraglet, geliagtig snit- 

 flade: Yderst er en kapsel af noksaa cellerigt fibrøst væv. Hele dette parti forøvrigt 

 bestaar af fuldstændig samme slags kjertelvæv som nys beskrevet. Kun findcs der her 

 ikke sjelden i den colloide masse inde i lumina talrige røde blodlegemer, ligesom der ogsaa 

 i septa, som ofte er ødematose, findes blodudtrædelser og endel amorft blodpigment. 



