1905- No. 4. OM DERMOIDCYSTER OG TERATOIDE SVULSTER. 1 39 



fælde — som jeg desværre trods al maie ikke har kunnet skaffe mig i 

 original — , hvor han stetter diagnosen placentarvæv paa den mikrosko- 

 piske undersøgelse ; jeg ved ikke, hvorvidt han til paavisning af placen- 

 tarvæv lader sig noie med fund af villi chorii, eller om der ogsaa virkelig 

 fandtes deciduaceller og intervillose rum ; det sidste synes mig paa 

 forhaand lidet rimelig, da en saadan placenta umulig kan være funktions- 

 dygtig. 



Som man vil have seet, findes der blandt de anførte casus flere 

 gange omtalt fund af navlesnor. Foråt en kar førende streng skal 

 kunne gjælde for navlesnor, maa man strengt taget forlange følgende: 

 én vene og mindst én arterie, paavisning af Whartons slimvæv og der- 

 næst, at karrene i den ene ende af strengen oploser sig i rester af 

 placentarvæv, medens de i den anden ende forsvinder langs parasitens 

 lever eller — da det er tvilsomt, om levervæv findes i disse svulster — 

 iethvertfald langs den rudimentære tarm; endvidere maatte, da ernæringen 

 jo sker fra autositen, circulationen i navlestrengens kar ogsaa for arte- 

 riens vedkommende foregaa fra den formodede placenta til det include- 

 rede foetus. Denne bevisrække er nu i de tilfælde, hvor man finder 

 omtalt en navlesnor, meget mangelfuldt udfyldt; man har tvertimod ind- 

 trykket af, at vedkommende forfatter er gaaet ud fra som givet, at en be- 

 stemt karførende streng virkelig repræsenterer navlesnoren, hvilket saa igjen 

 har bragt ham til at opfatte en fortykkelse i c^^stevæggen ved strengens 

 ene ende som placenta og en fortykkelse ved den anden ende som 

 levervæv, udenat der fremlægges noget bevis for, at saa virkelig er 

 tilfældet. 



Hvorom alting er, beviset for, at der i de intra- eller retroperi- 

 toneale dermoidcyster kan optræde rudimentære navlesnore eller foster- 

 hinder, hviler iethvertfald paa et temmelig lost grundlag; dette vil kanske 

 altid vedblive at være tilfældet, da det er rimeligt at antage, at foster- 

 hinder, som udviklede sig under saa eiendommelige forhold, altid maatte 

 blive mangelfulde eller maatte undergaa saa sterke sekundære forandringer, 

 at de vanskelig vilde gjenkjendes. 



Selv om der nu virkelig fandtes fosterhinder eller navlesnor, vilde 

 da det være et absolut bevis for, at tumor var af bigerminal oprin- 

 delse.' Af grunde, som jeg nylig har fremholdt (se pag. 135), er 

 dette ikke i og for sig selvfølgeligt; paa den anden side vil jeg ikke 

 benægte, at utvilsomt fund af fosterhinder eller navlesnor taler mere til 

 gunst for en bigerminal opstaaen, forsaavidtsom vi jo med sikker hed 

 ved, at fosterhinder er karakteristisk for et fosteranlæg, medens blasto- 



