lO 



ADOLF FONAHN. M.-N. Kl. 



Eller i en lidt anden redaktion': 



»Snogestene at bekomme. 



Tag en vandsnog, bind ham fast med en sime eller baand paa et træ 

 med rum])en over hans hoved saa at hovedet hængcr ned. Sæt et fad 

 under ham med vand udi nogle dage. Saa spyer han en sten ud i våndet 

 af tadet, som vand er udi. Samme sten trækkes fra fadet; bind denne 

 sten paa den vattersottiges legeme, og lad ham idelig bære den paa sig. 

 Saa fortorres våndet af det hele legeme paa den vattersottige.« — Mellem 

 nedtegnelsen af fabelen om vattersotstenen i dansk og i norsk ligger et 

 tidsrum af henimod 500 aar. 



Vi vil dernæst gaa over til at betragte de sygdomme I hos mennesket), 

 som man i hine dage satte i forbindelse med orm. 



Kap. V. Ringorm. 



Begrebet »ringorm« efter middelaldersk opfatning dækker vistnok, 

 hvad vi nu betegner med herpes tonsurans, men omfatter ogsaa andre 

 grupper hudsygdomme af herpetiform karakter samt eczem og af og til 

 favus. 



I walsk medicin finder vi — rigtignok ufuldstændige — definitioner 

 af ringorm; saaledes i »Physicians of Myddvai« § 599: »For ringworm, 

 being a disease somewhat like humid tetter, attended with much irritation.« 

 Sammesteds § 795 angives, at: »This virus [eruptive poison from the 

 blood and humors] is the cause of all eruptions, boils, scalds, scrophula, 

 lepra, cancer, erysipelas, pneumonia, dropsy [vattersot] etc.« 



Efter dette ser det rigtignok ud, som om ringorm ikke skulde have 

 noget med orm at gjøre selv efter de gamles mening; men ovenfor er 

 udviklet, hvorledes de stadig tænkte sig, at orm opstod i saadanne lidelser, 

 og hvorledes man havde at afgjøre, om der var orm tilstede eller ei, samt 

 at sygdommen havde let for at helbredes, naar ormen blev dræbt^. 



Af midler mod ringorm fremhæves: 



»Man stryger ringormen med duggen^ af ringormgræs (Drosera, sol- 

 dug). Svage eine helbredes paa samme maade. Planten kaldes derfor 

 osfsaa øiensfræs*.« 



' Bang, Hexeformularer nr. 964 [Nedtegnet aar 1790]. 



' De gamles „orm" laa allevegne paa lur — som vore dages bakterier. 



' Duggen antoges at have en særegen evne (overnaturlig, stammende fra „himmelen" 

 som den selv !) til at udtrække de virksomme substanser, foruden at den selv indebar 

 en overnaturlig kraft. Er dette en ægyptisk overlevering? Vi finder nemlig i Papyr. 

 Ebers ofte, at lægemidlet skal: „sder « äät" , stilles i duggen. 



' Bang, Hexeformularer nr. 610. I Elverum bruges ringormgræs i folkemedidnen. 



