1905. No. 7. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 



bestaaende, mente denne, kan tilintetgjøres, det kan kun forandres, og 

 enhver forandring betinges af atomernes forening eller adskillelse. Alle 

 tingenes egenskaber beror udclukkende paa atomernes størrelse, form og 

 indbyrdes ordning, og egenskabernes forskjellighed, sødt, bittert, varmt, 

 koldt o. s. v. er kun indtryk, som de forskjellige atomgrupperinger gjør 

 paa sanserne; i virkeligheden existerer intet andet end atomerne og tom- 

 rummet. 



Den pythagoræiske^ skole førte ikke tingene tilbage til noget 

 grundstof af sanselig natur, men betragtede dem i forhold til harmonien 

 i verdensordenen, og da al harmoni hviler paa talforhold og i mange 

 naturfænomener visse tal stadigt gjentager sig, lagde den en særlig vægt 

 paa tallene, og udtalte ligefrem, at alt bestod af tal. Af tallene blev de 

 rumlige former udledet, og af disse igjen tænktes stoflfernes beskaffenhed af- 

 hængig. For ilden antoges som grundform tetraedret, for luften oktaedret, for 

 våndet ikosaedret og for jorden terningen, medens dodekaedret svarede til 

 verdensaltet eller til ætheren, der fylder verdensrummet. Visse tal tillagdes 

 en fremtrædende betydning, saaledes 4-tallet som det mindste antal flader, 

 der kan danne et legeme i rummet (tetraedret), eller lo-tallet, der er summen 

 af de 4 første tal. 



Firetallet kommer igjen i den bekjendte lære om de 4 elementer, 

 der tilskrives Empedokles fra Agrigent (495—435). Disse elementer^ 

 tænktes som stoffer, der var delbare, men forovrigt uforanderlige, saaledes 

 at det ene af dem ikke kunde overføres eller forvandles til noget af de 

 andre. Stoffernes forandringer tænktes foregaaende derved, at smaadele 

 af det ene kunde gaa over i porerne af det andet og tiltrækkes af det, 

 ligesom jernet af magneten. Elementerne tænktes under paavirkning af to 

 bevægende kræfter, en tiltrækkende og en frastødende. 



Læren om elementerne blev optaget af de attiske filosofer, der ud- 

 viklede den i en retning, som for lange tider fik afgjørende betydning for 

 naturvidenskaberne, idet elementerne tabtc sin karakter af uforanderlighed, 

 og tænktes at kunne forvandles, det ene af dem til det andet. Sokrates' 

 elev Platon (427 — 347) tillagde de fire elementer de samme grundformer 

 som pythagoræerne, men da de regelmæssige polyèdres ilader er tre- 

 kanter eller kan deles til saadanne, tænkte han sig hver af disse grund- 



' Pythagoras antages at have levet fra 580 til omkring 500; han var fra Samos, men 



virkede hovedsageligt i Italien. 

 ^ Empedokles selv bruger ikke dette udtryk, men taler om „alle tings rodder," roJv 



ndvTtov ôi^fôuara ; senere brugte man udtrykket aror/eta. Det latinske udtryk element 



antages afledet af vXrifia {v)-tj), materie. 



