■JH. HIORIDAUL. M.-N. Kl. 



gamos 130 e. Kr. Han slutttcdc sig til den gjæiig;^c læic <>iii < r< n,! iiierne 

 og antog, at legemets sundhed og sygdom bestemmes af elementernes 

 (kvalitctcrnes) blanding; \ar legemet for twrt, IV)!- fugtigt, for varmt eller 

 koldt, sogtc ban at bringe d<t tilbagc til den normale sunde tilstand ved 

 at tilføre organismen lægemidler af modsat beskaffenlied. Galen stod lige- 

 som Aristoteles gjenncm bcle middelalderen i den allerhoieste anseelse. 



Alle de ældste kulturfolk kjendle lil metallurgiske i)rocesser og benyt- 

 tede navnlig guid, sølv, kobber og jern. Guidet, der forekommer gedigent 

 og hvis udvinding af alluvium ikke er forbundet med større vanskeligheder, 

 har allerede fra en ubestemmelig oldtid været kjendt af ægypterne og 

 Orientens øvrige folkeslag, og er vel fra dem gjennem fønikerne, der alle- 

 rede paa Homers tid, en 1500 aar f. Kr., drev betydelig søfart, kommen 

 over til grækerne, medens sølvet, der ikke forekommer aihnialt og hvis 

 udvinding vel oprindeligt har \æret vanskeligere, synes at være blevet 

 noget senere kjendt. Ogsaa kobberet har været anvendt siden umindelige 

 tider; hos ægypterne skal det have været i brug 5000 aar f. Kr., og i As- 

 syrien og Kaldæa samt Kina gaar ogsaa dets brug tilbage til flere aar- 

 tusinder før vor tidsregnings begyndelse; det anvendtes til redskaber og 

 vaaben, og fra først af i ren tilstand, ikke legeret. Dets legering med tin, 

 bronsen, var vistnok ogsaa kjendt i meget gammel tid, men da tinnet 

 kun findes paa faa steder, kunde den ikke fra produktionsstederne komme 

 ud til almindeligere anvendelse, før noget mere udviklede handels- og sam- 

 færselsforhold var indtraadte; hos ægypterne synes den først at være 

 bleven kjendt meget senere end kobberet og synes at være kommen fra 

 Asien; fønikerne og jøderne, senere ogsaa grækerne kjendte den og man 

 havde tidligt lært at forarbeide den. — Naar metallerne opregnes i de 

 ældste skrifter, er det i almindelighed i den ovenfor angivne rækkefølge, 

 der navnlig forekommer i Hesiods verdensaldere, fra den lykkelige guld- 

 alder ned til den slidsomme jernalder, som vi lever i ; og det er en meget 

 almindelig forestilling om metallernes historiske rækkefølge, at der after sten- 

 alderen har fulgt en bronsealder, som igjen er afløst af jernalderen, — 

 en fremstilling, der ogsaa lader sig forene med jernets egenskaber som 

 det tungere smeltelige og vanskeligere reducerbare metal, men som dog 

 neppe svarer til noget almindeligt eller overalt virkeligt gjældende forhold. 

 Man maa her tage i betragtning, at jernet i langt mindre grad end kob- 

 beret og de ædle metaller er istand til at modstaa tidens tand, og af fra- 

 værelsen af jern i ældgamle oldfund kan man derfor neppe slutte, at det 

 overhovedet ikke har været anvendt. Jernet har været kjendt meget 



