8 tH. nioRTDAiii . M.-N. Kl. 



og plumbum nigrum, ly!=^t og nmrkt hly. Ligeledes skjelnede han mellem 

 to slags kvikselv, og adskilt«.' d<:t naiuiligt f(jrekommende som argentum 

 vivum fra det af zinnot)er fremstillede, hydrargyrum. Han omtaler dets 

 fremstilling af zinnober ved ophedning i et kar, paa hvis laag det destii- 

 lerede kviksølv afsættes som »en sved«, der efterpaa samledes (sudore 

 deterso); ganske samme fremgangsmaade er beskrevet af Dioskorides, 

 hvor ogsaa laaget {ui.ißi^), paa h\ilkct kviksolvdraaberne fortætter sig, om- 

 tales. Man kjendtc i oldtiden kviksølvets anvendelse til amalgamering og 

 forgyldning, saavelsom tinnets til lodning og fortinning. 



Kobberets legering med zink, messsing er omtalt i et skrift, der har 

 været tillagt Aristoteles, men nu ansees for uægte; der siges, at det 

 mossuniske^ kobber (fra Sortehavslandene) er lysere af ùirve, ikke paa 

 grund af nogen tilsætning af tin, men fordi det er smeltet sammen med 

 en der forekommende jordartet substants. Den slags naturligt forekom- 

 mende zinkforbindelser, galmei o. desl., som her er tale om, kaldtes i old- 

 tiden cadmia, en benævnelse, der ogsaa brugtes om zinkoxydet, der dannes 

 ved sublimation under zinkertsernes behandling; man kaldte dette ogsaa 

 pompholyx og senere tutia. 



Af kobberets øvrige forbindelser kjendte man baade det røde oxydul 

 og det sorte oxyd, hvilket sidste efter Dioskorides var stærkere brændt; 

 endvidere kobbervitriol (chalcantum, x«^^«*'"^öv), angaaende hvilket Pli- 

 nius bemærker, at det udkrystalliserer som et salt (fit et salis modo), og 

 Dioskorides siger, at det er en vædske, som er bleven fast; man lod 

 det udkrystallisere ved i opløsningen at hænge traade, som var belastet 

 med en sten; under chalcantum indgaar ogsaa for en del jernvitriol, der 

 dog i almindelighed af romerne kaldtes atramentum sutorium; man kjendte 

 ogsaa kobberacetat, ærugo, men forstod ikke altid at holde det ud fra 

 vitriolen. 



Af blyets forbindelser kjendtes blyglansen (molybdæna) og saavel det 

 almindelige blyoxyd (lithargyrum, scoria plumbi) som den røde monnie 

 (minium), der imidlertid ofte forveksledes med zinnober; Dioskorides 

 omtaler flere slags lithargyrum, deriblandt en af bly og en af sølv, idet 

 han synes at have staaet i den formening, at glætten fremkom af sølv 

 under afdrivningen. Blyhvidt (cerusa, ipif.ivd-Lov) var vel kjendt; dets frem- 

 stilling, ganske svarende til den s. k. hollandske méthode, beskrives ud- 

 førligt af flere forfattere. Det brugtes bl. a. til hvid sminke (ad candorem 

 feminarum). Svovlbly synes at have været grundlaget i den sorte sminke, 

 der allerede fra gammel tid brugtes af de østerlandske kvinder til at farve 



' Ordet messing er af senere oprindelse og antages afledet af lat. massa, en klump, 

 metaiklump. 



