1905. No. 7. FREMSTILLING AF KF.MIF.XS HISTORIE. 



øienbrynene; man har ogsaa antaget, at hertil benyttedes svovlantimon, 

 et mineral, der omtales saavel af Dioskorides under benævnelsen ori(.i(.u 

 som af Plinius, der kalder det stibium, hvilket ord forst langt senere er 

 gaaet o\-er til at betegne selve metallet. Allerede fra Aristoteles' dage 

 kjendte man det gule og rede svovlarsen; det gule kaldes af Dioskorides 

 aavôagctxr] og det røde ccQOtviy.(v {à^oEvi-/.ôv)-} Plinius siger arsenicum. 



Svovlet {&£cov) brugtes fra gammel tid til regning ved religiøse og 

 mystiske ceremonier; romerne kjendte noget til dets anvendelse til bleg- 

 ning og i medicinsk øiemed. Plinius omtaler det som det mest brændbare 

 af alle stofter, og mener, at det indeholder en stor kraft af ild (quo apparet 

 ignium vim magnam ei inesse). 



Kalkbrænding og kalkens læskning var vel kjendt; den ved læsk- 

 ningen optrædende varmeudvikling var Plinius meget paafaldende ; mirum 

 est, det er et under, udbryder han. Tilvirkningen af glas, der allerede fra 

 gammel tid havde været kjendt, var efterhaanden mere udviklet; man 

 kjendte forskjellige slags farvet glas, og Plinius omtaler brunstenens evne 

 til at affarve visse glassorter; han kalder brunstenen magnes, og har den 

 forestilling om dens virkning, at den, ligesom en magnet tiltrækker jern, 

 udtrækker den fugtighed, som forurener glasset. 



Den eneste syre, oldtiden kjendte, var edike {o^og, acetum), vinedike, 

 hvoraf den bedste kom fra Cypern og Alexandria. Den opbrusen eller 

 skummen, som den bevirker hos karbonater, saavelsom dens evne til at 

 opløse saadanne, tildrog sig megen opmærksomhed, og man vil erindre 

 fortællingen om dronning Kleopatra, der opløste perler af en millions 

 værdi. Man havde idetheletaget store forestillinger om dens opløsende 

 virkning; Livius fortæller, at Hannibal paa toget over alperne brugte 

 edike for at bane sig vei gjennem klipperne; efterat disse ved fyrsætning 

 var bleven ophedede, heldtes edike paa, og klippen blev da saa mor, at 

 stykkerne let kunde brydes af jernredskaber. Her er det imidlertid aaben- 

 bart ilden, som har havt den hovedsagelige virkning ved at brænde kalk- 

 stenen, og bare vand vilde vel have udrettet det, som blev tilskrevet 

 ediken. Noget lignende forekommer ogsaa hos andre forfattere, saaledes 

 hos Vitruv, der mener, at ligesom ediken blødgjør og opleser æggeskal, 

 forvandler bly til blyhvidt og opleser perler, saa er den ogsaa island til 

 at opløse haarde klipper, som hverken jern eller ild hver for sig paavirker, 

 naar der iforveien har været sat ild paa dem. 



' Betyder ogsaa mandlig; maaske den mandligc farve, den farve, hvormed malerne frem- 

 stillede de solbrændtc mænd, i modsætning til de hjemmesiddende hvide kvinder. 

 Di erga rt, J. pr. Ch. (1900) 61. 508. 



