lO TH. IIIORTDAUL. M.-N. Kl. 



Mineralsyrerne kjendtes endnu ikke, men man anvendte vitriol eller 

 blandinger af rostet kis ellci- ;iliinskifer med kogsalt i'ur at virke jjaa 

 metallerne, isærdeleshed i'nr at lensc guidet. 



Salpeter var ikke kjcndt ; alun (stypteria) omtales af Dioskorides, men 

 var neppe kjendt i jen tilstand. Foruden kogsaltet kjendte man over- 

 hovedet kun faa salte, og disse forstod man ikke bestemt at holde ud fra 

 hverandre. Man kaldte i oldtiden, og endnu længe efter, et hvilketsomhelst 

 af en vandig opiosning udkrystalliseret stof for et salt. Saaledes beretter 

 Aristoteles, at man ved at afkjøle den indkogte oplesning af en plante- 

 aske, faar »fuldl af salt«. Ved salt menes her, som det fremgaar af 

 sammenhængen, raa j)otaskc, kaliuinkarhoiiat. Plinius kjendte saavel dette 

 som natriumkarbonatet, soda, og benyttede for begge ordet nitrum, der 

 afledes af det hebraiske ntr, der nævnes flere steder i det gamle testa- 

 mente. Af beskrivelserne fremgaar det, at nitrum betyder alkalikarbonat 

 og ikke salpeter, som det senere kom til at betyde^. Plinius kjendte til, 

 at alkalikarbonaternes etsende virkning forheles ved behandling med kalk. 

 Salmiak synes man ikke at have kjendt i oldtiden. Benævnelsen sal am- 

 moniacum anvendes hos Plinius paa stensaltet, og navnet antages at staa 

 i forbindelse med Ammondistriktet i den lib3'ske ørken, hvis saltforekomster 

 nævnes allerede af Herodot; det er muligens afledet af a/iiaoç, sand. 



Sæbe omtales først af Plinius, der siger, at den er opfundet af 

 gallerne og tilberedes af talg og aske; baade haard og blød sæbe fspissus 

 ac liquidus) nævnes. 



Af fedtarterne tilberedtes ogsaa bly plaster eller et lignende præparat 

 samt forskjellige salver, der anvendtes i medicinen ; man kjendte uldfedt 

 (lanolin), og Dioskorides, der kalder det o/'fftvroç, beskriver udførligt dets 

 fremstilling". Til salver ben^'ttedes ogsaa voks, og Di osk or i des har lige- 

 ledes givet en udførlig anvisning til dettes blegning. 



Stivelse, amylum, efter Plinius saa kaldt, fordi den tilvirkedes uden 

 møllesten (//t'Aoç), fremstilledes i det store især i Grækenland. Som sød- 

 stof brugtes honning, hvoraf den bedste var den attiske, fra Hymettos; 

 sukker var vistnok kjendt siden Alexander den stores tid; det kom fra 

 Indien, men var sjeldent og anvendtes kun i medicinen. Dioskorides 

 kalder det honning af sukkerrøret, han sammenligner det efter udseendet 

 og beskaffenheden med salt, og den romerske læge Archigenes, der 

 levede kort tid senere, kalder det ogsaa sal Indus. 



' I vor bibeloversættelse er i Ordspr. 25, 20 ntr oversåt med salpeter, hvilket ikke giver 

 den rigtige mening. I Jeremias 2, 22 er det oversåt med lud, hvilket er overens- 

 stemmende raed meningen, 



