1905- No. 7. FREMSTILLI.NC; AF KFMIE.NS HISTORIE. 21 



i tiden; foruden Hermes ogsaa Moses, jedinden Marie ^, Kleo- 

 patra o. fl. 



Til sine arbeider benyttede alkeniisterne, foruden guld, solv og kobber, 

 først og fremst kviksoh-, derhos bly og dets oxyder, svovl og sulfider som 

 zinnober, svovlarsen, svovlantimon, forskjellige kiser, kalk, salt o. m.; det 

 er imidlertid ofte vanskeligt at identificere de forskjellige stoffer, som næv- 

 nes, da udtr3-kkene i mangfoldige tilfælde har en ganske anden betydning 

 end den, de samme ord senere har faaet. 



Kviksolvet, der ved sine paafaldende ydre egenskaber har saa let for 

 at tiltrække sig opmær^ksomhed, tillægges altid en fremtrædende betydning. 

 Synesios karakteriserer det saaledes: det antager alle former ligesom 

 voks kan optage alle farver; det hvidfarver alle legemer (amalgameres med 

 metallerne) og trækker deres aand (ilygtige dele) til sig. Det kan forandre 

 alle farver og bestaar, selv om disse forgaar, og selv om vi ikke længere 

 kan se det, siges der, er det dog indeholdt i stotferne — • en mærkelig ud- 

 talelse, der vel indeholder en af de allerældste antydninger til begreb af 

 kemisk forbindelse. Kviksolvet betegner imidlertid i alkemisternes sprog 

 ikke blot det egentlige eller almindelige k\-iksolv, men ogsaa substantser af 

 lignende egenskaber; der tales saaledes om k\'iksolvet af arsenik, hvorved 

 antageligt er ment det metalliske arsen, man faar frem af svovlarsen ; baade 

 dette og det almindelige kviksølv fremkommer af røde stene, begge er 

 flygtige og begge farver kobber hvidt. Fra forestillingen om, at zinnober 

 og svovlarsen har en som kviksolv betegnet bestanddel tilfælles, synes 

 man, som Berthelot mener, at være kommen over til en tredie, mere 

 udvidet anvendelse af ordet kviksølv, idet nemlig kviksølv ogsaa betegner 

 en kvintessentieret almindelig metalbestanddel, en for alle metaller fælles 

 materia prima. 



Alkemisternes forseg paa metalforvandling maatte da først gaa ud paa 

 at tage bort de særegne egenskaber, for at faa frem den egentlige materia 

 prima eller komme denne saa nær som muligt, og derefter meddele denne 

 saadafine egenskaber (navnlig farve), at den kunde blive skikket til at 

 bruges til fremstilling af guid. Det almindelige kviksølv maatte derfor 

 først fixeres, d. v. s. berøves den fJN'dende tilstand og fl3'gtigheden (hvilket 

 f. ex. kunde ske ved amalgamation), og derefter farves, i hvilket sidste 

 øiemed man brugte rode eller gule stene som svovlarsen o. dsl. Man 

 mente da at skulle taa Irem et mercurius philosophorum, et præparat 

 i^rjQiov, et pulver), som skulde tilsættes (kastes paa, iTtißäXXeiv, projicere) 

 det metal, man \ilde forvandle, og som da skulde vokse ligesom gjær. 



Hvis navn, har man ment, cndnu gaar igjen i vandbaciet, bain-Maric. 



