1905. No. 7. FREMSTILLING AK KEMIENS HISTORIE. 29 



Videre er at nævne lægen Abu Bekr Muhammed ibn Zakarijâ ar 

 Râzi (R haze s), hvis værk om metalforvandlingen indbragte ham anseehg 

 belønning af den samanidiske {yrste Mansiir i Khorarsan, der imidlertid 

 senere, da experimenterne ikke gav det Ibronskede resultat, lod ham piske; 

 han dode 932. Alkemien vakte almindelig interesse, og i det lode aarh. 

 var den gjenstand for en vidtloftig diskussion, idet mathematikeren og 

 astrologen Jacqüb al Kin di, arabernes første aristoteliker, udtalte sig mod 

 den, medens Abu Na sr al Fârâbî, der havde optaget meget af nyplatoni- 

 kernes lære, tog den i forsvar. 



Et stort ry, navnlig" blandt lægerne, har AbiVl Hasan ibn Sin a 

 (Avicenna), født i Bukhara 980 og død i Persien 1037. Hans hovedværk, 

 der i latinsk oversættelse er kjendt som canon medicinæ, og som isærdeleshed 

 har bevaret hans na\-n ned igjennem hele middelalderen som den største 

 autoritet efter Aristoteles og Galen, indeholder vistnok ikke saameget 

 originalt, men det giver en omh3'ggeligt ordnet oversigt over alt, hvad der 

 til hans tid, saavel gjennem grækernes som senere gjennem arabernes ar- 

 beider var kjendt. 



Samtidigt med Avicenna levede i Persien Abu Mans ur Muwaffaq, 

 som har efterladt en liber fundamentorum pharmacologiæ, der er et af de 

 ældste værker, som er forfattede i det n3'persiske sprog. Han skjelner her 

 bl. a. ret t3-deligt mellem de to alkalikarbonater, for hvilke han bruger ud- 

 trykkene natrun og qalja (kali). 



Blandt de arabiske videnskabsmænd i Spanien nævnes endel frem- 

 ragende læger : Muhammed ibn Ruschd (A ver roes), der oversatte og 

 kommenterede Aristoteles; han virkede længe i Cordova og drog derfra 

 til Marokko, hvor han døde 11 98; sammesteds døde ogsaa aaret efter den 

 sidste af lægefamilien ibn Zuhr (Avenzohar), der i hele det i2te aarh. 

 gjennem 3 generationer havde leveret udmærkede læger, som gjorde sig 

 fortjent af medikamenternes tilberedning og isærdeleshed an\-endte destilla- 

 tionen i større udstrækning end for, navnlig ved tilberedningen af destil- 

 lerede vande. — Efter det i2te aarh. har araberne ikke længere nogen 

 nævneværdig videnskabelig betydning, hverken for kemien eller idethele- 

 taget. 



Foruden nogle værker, der enten ligefrem er oversatte fra græsk eller 

 hvis græske forbilleder er paatagelige, f. ex. Krates' (Demokrits?) bog 

 fra tiden henimod det 9de aarh., udgjøres den arabiske alkemistiske literatur 

 hovedsageligt af Gebers værker. Disse har ikke været kjendt i original- 

 sproget, før de ved Berthelot ble\- udgivne og oversatte 1893^ Man 



' La chimie au moyen âge. 3 vol : i. Essai sur la science antique au moyen âge. 2. Al- 

 chimie syriaque. 3. Alchimie arabe. Paris 1893. 



