1905. No. 7. FREMSTILLLNG AF KEMIENS HISTORIE. 4I 



Fra araberne var ogsaa, som vi har seet, en vis sum af positive 

 kundsiiaber samt tillige en begyndelse til videnskabelig theori og syste- 

 matisk ordning gaaet over til de europæiske lærde i middelalderen. Metal- 

 forvandlingen behandledes nu som et videnskabeligt problem og undergaves 

 diskussion, under hvilken i det 13de aarh. ogsaa begyndte at fremkomme 

 tvivl, idet man var opmærksom paa, at de kunstigt fremstillede metaller 

 ikke stod for alle prøver. De, der kom ind paa disse ting, var som oftest 

 theologer og lærde i mere omfattende forstand, tildels ogsaa læger. Spe- 

 cielle kemiske fagmænd forekom endnu ikke blandt videnskabsmændene. 

 Forsaavidt der i middelalderen kan tales om nogen særlig fagkyndighed i 

 kemi, finder man den udenfor de egentlige lærdes kreds, hos en klasse, 

 der nærmest svarer til hvad vi nu vilde kalde teknikere. 



Blandt de lærde geistlige, der har beskjæftiget sig med at diskutere 

 metalforvandlingen, kan nævnes \'in cents af Beau vais (\'incentius 

 Bellovacensis), en dominikaner, der omkring 1250 har skrevet en ency- 

 klopædi under titelen speculum majus eller quadruplex i 4 dele; første del, 

 der heder speculum naturale, omhandler metaller og mineraler med hvad 

 dertil hører. Skriftet har en betydelig interesse ved de mange og lange 

 uddrag, som det giver af de latinske oversættelser af de senere arabiske 

 alkemister. 



En af de allermest fremragende lærde i middelalderen var grev 

 Albert af Bo Ustad t, almindelig kjendt som Albertus Magnus. Han 

 var født i Schwaben 1193, studerede i Padua og gik derpaa ind i den for 

 lærdom og videnskabelig interesse anseede dominikanerorden. I en aar- 

 række virkede han som lærer forskjellige steder i Tyskland samt en tid 

 (1245 — 48), i Paris, med hvis universitet hans orden havde megen forbin- 

 delse. Han blev 1260 biskop i Regensburg, men nedlagde allerede to 

 aar efter dette embede, og døde i Köln 1280. Han stod i sin tid og 

 endnu længe efter i den allerhoieste anseelse paa grund af sin omfattende 

 lærdom, der — tiltrods for hans ufuldkomne sprogkundskaber — strakte 

 sig over den menneskelige videns allerforskj elligste felter og skaffede ham 

 tilnavnet doctor universaHs, og endog bragte ham i ry som troldmand^. 

 Albert har forfattet et næsten utroligt stort antal skrifter, af hvilke de 

 vigtigste blev trykt 1651 i 21 foliobind. Han skildres som »magnus in 

 magia naturali, major in philosophia, maximus in theologia« ; de allerfleste 

 af hans skrifter er ogsaa af theologisk indhold, men han har derhos leveret 

 betydelige filosofiske arbeider, især over logiken, samt endel naturviden- 



1 I Köln modtog han i den strængeste vinter besog af en fyrstelig person, og forte sin 

 gjæst ned i en have med grønne træer og blomstrende buske; han maa saaledes have 

 forstaaet at indrette sig et drivhus. 



