1905. Xo. 7. FREMSTILLING AF KEMIEXS HISTORIE. 45 



Af det 13de aarhundredes alkemister er endnu at nævne Ar na Id a f 

 Villanova, født omkring 1240 i Sydfrankrige eller i Katalonien; han var 

 læge i Barcelona, men blev for astrologi og kjætterske meninger banlyst 

 og maatte flvgte til Frankrige og derfra videre til Italien ; han dode om- 

 kring 1312. Arn aid har forfattet endel alkemistiske skrifter, rosarius 

 philosophorum, flos florum o. fl.; om metalforvandlingen havde han lig- 

 nende forestillinger som Ba co, dog noget mindre fantastiske om elixirens 

 virksomhed; den kan overfore 100 gange sin egen vægt kviksølv til guid, 

 siger han. Han har bidraget meget til at bringe kemiske præparater til 

 anvendelse i lægekunsten, saaledes kviksolvpræparater til udvortes brug. 

 HovedsageÜgt arbeidede han med destination og fremstillede forskjellige 

 ætheriske olier samt aqua ardens, det brændende vand eller livets vand, 

 som man dengang benævnede det, vi nu kalder alkohol-. Denne vædske, 

 som man faar ved at destillere vin, siger Arn aid, modtager ethvert ind- 

 tr}'k af smag, lugt eller andre eiendommeligheder, og naar den optager 

 kraften af rosmarin eller andre planter, har den en helbredende virkning. 

 Saadanne med forskjellige plantestofter tilberedte alkoholiske vædsker 

 kaldte man paa grund af deres gule eller brune farve for aqua auri. guld- 

 vand, og de horer med i kredsen af de vel oprindeligt fra Osten (pag. 36) 

 stammende forestillinger om et aurum potabile, drikkeligt guid, som læge- 

 middel eller livsforlængende middel. 



Endelig nævnes ogsaa Ra y m und Lullus, en spansk adelsmand, 

 som efter et langt, omflakkende og eventyrligt liv skal være dod i Xord- 

 afrika 1315; han var i sin tid en anseet lærd, kjendt som doctor illumina- 

 tissimus. Man har tillagt ham forfatterskabet til et betydeligt antal alke- 

 mistiske skrifter, testamentum i 12 böger o. m. a.; men det er at antage, 

 at disse i virkeligheden skriver sig fra en noget senere tid, længer ud i 

 det 14de aarh. \'i vil ikke dvæle nærmere ved disse skrifter, der — vist- 

 nok ved siden af flere træk, der viser fremskridt i experimentel teknik og 



* Naar Geber og de latinske oversættelser af de senere arabiske alkemister taler om 

 livets vand, gjælder denne benævnelse neppe alkohol. 



Den ældste kjendte omtale af alkohol har man fundet i mappæ clavicula fra det 

 I2te aarh., hvor den er indklædt i et krj^jtogram: De commixtione puri et fortissimi 

 xkuk cum III qbsuf tbmkt cocta in ejus negocii vasis fit aqua, quae accessa flammam 

 incumbustum servat materiam. Naar de tre uforstaaelige ord læses saaledes, at bog- 

 staverne erstattes med de i alfabetet nærmest foregaaende, altsaa som vini, parte og 

 salis, er meningen let at forståa : naar man blander ren og meget stærk vin med 3 

 dele salt og opheder i et dertil indrettet kar (destillationsapparat), faar man en vædske, 

 der er brændbar uden at antænde materien (d. v. s. underlaget). Meningen med at tü- 

 sætte salt var, at dettes tørhed skulde modvirke \-inens fugtighed, der var til hinder 

 for antændelsen. — Det var i middelalderen meget almindeligt at bevare tekniske eller 

 videnskabelige hemmeligheder ved at indklæde dem i gaadefulde eller ikke for alle og 

 enhver forstaaeliçe udtrvk. 



