48 Til. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



1 1er koinniLT atter meget tydeligt frem de flygtige aktive stoffers virkning 

 paa metallernc, som kjendcs fra skriftet de anima. 



Den videnskab, der omhandles i den latinske Gebers skrifter, siges 

 udtrykkeligt at have metallernes forvandling til opgave — at forvandle 

 de ufuldkomne (uædle) til fuldkfjmne, til guid og solv. Forfatteren mener 

 ialfald at have taget nogle skridt henimod løsningen af denne opgave, og 

 holder sig i saa henseende til det samme, som allerede havde tildraget sig 

 Alexandrinernes opmærksomhed, at kobberet, der efter sin sammensætning 

 nærmer sig guid og sølv, kan antage disse metallers farve ved zink eller 

 arsen. Videre mener den latinske Geber ved behandling med kviksølv 

 at have forvandlet bly til tin, og dette har han saa ved gjentagne kalci- 

 nationer og reduktioner atter forvandlet tilbage til rent bly; men han har 

 ikke forstaaet, at det formentlige tin var et blyalmagam, der selvfelgeligt 

 maatte gaa over til rent bly ved den behandling, det blev underkastet. 



De midler, ved hvis hjælp man kan forandre metallernes egenskaber, 

 kaldes for mediciner. En medicin af første eller laveste orden bevirker 

 kun forandringer, der ikke er fuldstændige eller bestandige; herhen hører 

 de nysnævnte substantser, der kun forandrer kobberets farve. Mediciner 

 af mellemste orden, der er rensede ved sublimation eller andre processer, 

 skulde bevirke mere indgribende og varige forandringer af metallernes 

 egenskaber; men den virkelige og fuldstændige forvandling til ædelt metal 

 vilde man ikke opnaa uden ved medicin af ßdie orden — de vises sten 

 eller den store elixir. 



Alkemien blev i middelalderen dyrket meget ivrigt, kunsten var bleven 

 populær og interesserede alle samfundsklasser, om den end mest dreves i 

 klosterne; konger og fyrster tog sig af den, saaledes Alfons X afKastilien 

 (død 1284), Robert Bruce af Skotland (1306 — 29) samt isærdeleshed 

 markgreve Johan af Brandenburg (død 1464), der er kjendt under 

 tilnavnet alkemjsten. Der var selvfølgeligt en stor del, og i begyndelsen 

 var det vel den allerstørste del af alkemisterne, som arbeidede i god tro; 

 men det er klart, at der paa dette felt, hvor den menneskelige vindesyge 

 forespeiles saa meget, har været mange fristelser, og der er ikke den 

 mindste tvivl om, at der ogsaa har været drevet en betydelig svindel. 

 Samtiden forstod godt dette, og man finder mangfoldige vidnesbyrd derom 

 i tidens literatur; Dante (13de aarh.) lader i sin commedia alkemisterne 

 pines i helvede, fordi de forfalskede metallet og vilde efterligne skaberen; 

 den lærde Petrarca (14de aarh.) kalder alkemien for ars mentiendi et 

 fallendi, kunsten at lyve og skuffe, og hans samtidige, englænderen 



