52 '111. iiioKi DAHL. M.-N. KI. 



delig brug. Ijrændcxiiisbrændiiig bcgyndtc at drives i større udstræk- 



ning i det T5de aarh., og ved dettes slutning forstod man at tilberede 

 kornbrirndcvin ^ 



Krudtet var oprindeligt kommet fra Kina, og derfra gjennem araberne 

 til lùiropa; dets anvendelse i Kina ligger dog neppe saa langt tilbage i 

 tiden som man tidligere var tilbøielig til at antage. Det omtales første 

 gang ved Mongolernes beleiring af en by i Nordkina 1232, hvor forsva- 

 rerne med held anvendte den >>himmc]rystende torden«, som det kaldtes^. 

 I Europa var krudt kjendt i det 13de aarh.-^; det omtales i skriftet de 

 mirabilibus samt i Bae os epistola, hvor hemmeligheden ved dets tilbe- 

 redning er indklædt i et kryptogram. Det pyrotekniske spiller overhovedet 

 en betydelig rolle i middelalderens tekniske literatur; man har saaledes en 

 liber ignium af Marcus Græcus, et lidet skrift, der antages at skrive 

 sig fra det 13de aarh. og hvis oprindelige original vel har været græsk, 

 samt Konrad Kyesers Bellifortis, der er skrevet 1405, og hvor man 

 bl, a. finder omtalt salpeterplantager. — Krudtets anvendelse til krigsbrug 

 begyndte i det 14de aarh.; den var ikke den mindst vigtige af de faktorer, 

 der medvirkede til den forandring i samfundsforholdene, som betegner den 

 egentlige middelalders opher, henimod slutningen af det 15de aarhundrede. 



* I Norge finder man brændevin første gang omtalt 1531, da slotsherren i Bergen Eske 

 Bilde sendte erkebiskop Olaf noget aqua vitæ, der skulde hjælpe for alle sygdomme, 

 som et menneske kan have indvortes. Brændevinet synes dengang endnu ikke at være 

 kommet i handelen, men det fik snart større udbredelse, og allerede 1568 blev man 

 nødt til at forbyde brændevinssalg paa helligdagene under kirketjenesten. 



2 Romocki, Gesch. d. Explosivstoffe I. 47. 48. 



3 I Norge omtales krudt forste gang 1294; ved kong Erik Magnussons hof i Bergen 

 var der i julen en tilreisende flamlænder, som gjorde kunster med krudt. 



