54 TH- HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



nyt liv infl i tiden; der oprettedes flere nye universiteter, endog i de 

 noidligslc lande (Hj^ala r 476, Kjebenhavn 1479), og eftf.-r bogtrykker- 

 kunstcns ()[)lin(l(,-lsc (oinkr. 1450) og med dc-ns iidbrfflclsr vai" ogsaa universi- 

 tcterne og videnskaben komne til al \irkc iindci langt gunstigere kaar 

 end nogensinde tidligere. 



Blandt de lærde var nicningciiK- om alkcmicn dellc, og man finder 

 fremdeles mange vidne.sbyrd om, at den i slutningen af det 15de og be- 

 gyndelsen af det i6de aarh. i ikke ringe grad var i miskredit. Humanisten 

 Krasmus af Rotterdam (1467 1536) spottede den ligefrem, og hans 

 samtidige, den lærde abbed Trilheim, Alberts biograf, udtaler sig om 

 den i de stærkeste udtryk: den driver taabelige til vanvid, rige til fattig- 

 dom og lærde til dumhed, og svig, bedrag, spidsfindighed, griskhed, falsk- 

 hed, løgn, taabelighed, fortvivlelse, lliigt og bederi er dens følge. Pave 

 Leo X haanede alkemisten Augurelli, som 1514 havde tilegnet ham sit 

 i elegante latinske hexamètre afifattede digt chrysopoeia, ved at give ham 

 en tom pung til foræring — det var jo det eneste, han behøvede. Ogsaa 

 alkemisterne selv kunde komme til erkjendelse af tomheden og frugtesløs- 

 heden af deres bestræbelser; den urolige pol^'histor Cornelius Agrippa 

 af Nettesheim, der efterat have tilbragt hele sit liv med at flakke om fra 

 det ene land til det andet og fra den ene af de hemmelige videnskaber til 

 den anden, døde i yderste elendighed 1535, fordømte i sine sidste dage 

 alkemien i sit skrift de incertitudine et vanitate scientiarum. — Men paa 

 den anden side var der mangfoldige, endog af de lærdeste og mest op- 

 lyste mænd, som holdt paa alkemien eller interesserede sig for den, om 

 de end personlig ikke kjendte nærmere til den. Luther taler saaledes 

 om »den herlige og skjønne lighed, som den viser med de dødes opstan- 

 delse paa den yderste dag. Thi ligesom ilden udtrækker det bedste af 

 enhver materie og skiller det fra det daarlige, og lader aanden stige op 

 i høiden, medens materien bliver liggende som et dødt legeme, — saa- 

 ledes vil ogsaa gud paa den yderste dag ved sin dom, ligesom ved ilden, 

 skille de retfærdige og fromme fra de uretfærdige og gudløse«. 



Imidlertid var alkemien ogsaa bleven paavirket af den n3'e tid, den 

 begyndte fra det i6de aarh. at udvikle sig i en n}' retning og satte sig 

 nye maal, der bragte den i en meget nøie forbindelse med lægerne. Den 

 gik da fra guldmagerne, der ofte var uvidende nok, over i videnskabeligt 

 dannede, til selvstændig iagttagelse opøvede mænds hænder. Og derved 

 kom den til at gjennemgaa en forberedelse og modning, der senere satte 

 den i stand til at gaa over til en virkelig selvstændig videnskab. 



»Alkemiens maal er ikke at gjøre guid, men at fremstille lægemidler.« 

 Den, der udtalte disse ord og førte alkemien over i den nye retning, var 



