56 TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



lære at kjcndc lande og I)yfr og faa erfaring rini liimlens og clcmcnternes 

 væsen, inaa man naluiligvis gaa cftcr clem, for de gaar sandelig ikke efter 

 nogen. En læge bor bl. a. være kosmograf, men det bliver man ikke 

 ved at sidde hjemme, man maa ud og vandre; thi sygdommene vandrer 

 over hele verden og holder sig ikke paa noget enkelt sted ; vil man lære 

 dem at kjende, maa man vandre efter dem. Lægen maa ogsaa være 

 alkemist (kemiker), og derfor maa han lære at kjende, hvor mineralerne 

 vokser, men da nu Ijeldene ikke kommer til ham, saa faar han gaa til dem. 

 Kort sagt, den, som vil gjennemforske naturen, maa træde med fedderne 

 i dens bøger. Ligesom skriften forskes ved dens bogstaver, saaledes for- 

 skes naturen fra land til land, hvert land er et blad i naturens bog. Ja, 

 saaledes er nu engang codex naturæ, det er paa den maade man skal 

 blade i den ^. 



Det urolige og omflakkende liv har ikke hindret Paracelsus fra 

 literær virksomhed; han har forfattet et stort antal skrifter, af hvilke ar- 

 chidoxis, paragranum og paramirum samt de tinctura physicorum er de 

 mest bekjendte; flere af dem er først offentliggjorte efter hans død og da 

 ikke uden forandringer eller tilføielser, ligesom hans navn har været 

 knyttet til skrifter, som er forfattede af hans tilhængere ; de nyere Para- 

 celsusforskere, isærdeleshed Karl Sudhoff, har imidlertid kritisk sigtet 

 alt dette og skilt det uægte fra. I Paracelsus' skrifter møder man en 

 djærv og kraftig, polemisk anlagt, i hoi grad selvbevidst personlighed, der 

 ikke sjelden^ giver sine følelser luft med en drøi plumphed, der virker 

 yderst stødende paa vor tid, og som endog samtiden, saa plump end 

 tonen var saavel i literaturen som i det hele taget, tildels kunde finde an- 

 stødelig ^. 



1 I den s. k. fjerde defension „von wegen meines Landfahrens" (1538); denne defension, 

 der fortjener at læses som prøve paa Paracelsus' eiendommelige kraftige stil, er i 

 sin helhed indtaget i Fr. Strunz Theophrastus Paracelsus, Leipzig 1903, p. 35 — 40; det 

 væsentligste af den findes ogsaa i Netzhammers Paracelsus, Einsiedeln 1901, p. 

 no — 113. 



2 Saaledes i fortalen til paragranum (153O), hvor han gjor op med skamskriftets forfattere 

 og overøser dem med skjældsord. Strunz paragranum-udgave, Leipzig 1903, p. 6 — 23. 



^ Med hensyn hertil siger Paracelsus bl. a.: Merket auf, wie ich mich verantworte. 

 Von der Natur bin ich nicht subtil gesponnen, ist auch nicht meines Landes Art, dass 

 man etwas mit Seidenspinnen erlangt. Wir werden auch nicht mit Feigen erzogen, 

 noch mit Met, noch mit Weizenbrot; aber mit Käs, Milch und Haberbrot, das kann 

 nicht subtile Gesellen machen. Diejenigen in weichen Kleidern und die, so in der 

 Frauen Zimmer erzogen werden und wir, die wir in Tannzapfen erwachsen, verstehen 

 einander nicht wohl. Darum kan sogar der als grob geurteilt werden, der sich selbst 

 gar subtil und holdselig zu sein vermeint. Also geschieht mir auch, was ich für Seiden 

 achte, heiszen die andern Zwillich und Trillich. 



