1905. No. 7. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 57 



Paracelsus havde paa sine mange reiser seet meget og gjort mange 

 erfaringer, han var bleven fortrolig med de kemiske operationer og kjendte 

 godt de forskjellige stofter ; og da han var en selvstændig og skarp iagt- 

 tager, har han beriget kemien i flere henseender. Foruden de fra gammel 

 tid kjendte metaller, for hvilke han antog smidigheden som den bestem- 

 mende karakter, kjendte han ogsaa zink, og han er den første, som nøiere 

 har omtalt dette metal, hvilket han dog paa grund af dets sprødhed ikke 

 vilde erkjende som et fuldstændigt metal, men kun som en metalbastard 

 eller et halvmetal; til halvmetallerne regnede han ogsaa vismut samt det 

 regulinske arsen, der vistnok allerede S3'nes at have været kjendt af de 

 græske alkemister, men som først af ham er karakteriseret med mere be- 

 stemthed. Paracelsus var ogsaa den første, som med klarhed har for- 

 staaet at skjelne mellem alun og vitriol, idet han udtrykker forholdet mellem 

 dem saaledes, at alun tager sit corpus fra jordarterne, men vitriol fra me- 

 tallerne. Han har ogsaa iagttaget den ved jernets opløsning i syrer op- 

 trædende gasudvikling (vandstofgas) ; luften bryder ud som en vind, siger 

 han, men han kom ikke til at erkjende den undvigende gas som noget fra 

 luften forskjelligt. Det bor ogsaa nævnes, at han anstillede undersøgelser 

 af mineralvande og forstod at bestemme jernvande ved galæbletinktur. 



Hans anskuelser om stofternes sammensætning var en udvidelse af de 

 gjængse forestillinger om svovl og kviksølv som bestanddele af metallerne. 

 Ikke blot metaller og stene, men alle ting overhovedet, saaledes ogsaa 

 planter og d^T, antog han dannet af 3 grundstoffer, svovl, kviksolv og salt, 

 der betinger deres kemiske forhold, — paa samme tid som de fire ele- 

 menter »finaliter« er i alle ting. Disse tre principia chymica, résina, liquor 

 og balsamum, som han ogsaa kaldte dem, giver udtryk for visse alminde- 

 lige forhold hos stoflferne: den del af stoffet, som brænder, er dets sul- 

 phur, det som ryger uden at brænde, det flygtige, er dets mercurius, og 

 det, som bliver tilbage, det ildfaste og uforanderlige, er sal. Da disse tre 

 principer betegner almindelige og mere omfattende begreber, kunde der 

 tænkes forskjellige slags af dem, enten efter deres storre eller mindre 

 fuldkommenhed eller efter deres naturlige forekomst; der er mange slags 

 sulphur, siger han, harpix, gummi, fedt, olie, aqua ardens o. s. v., og 

 nogle er sulphur af planter, andre af dyr, atter andre af metaller og stene. 

 Ved indførelsen af det nye tredie princip sal har han villet give udtryk 

 for, at askebestanddelene er væsentlige og selve stoftet tilhørende ; tidligere 

 betragtede man dem gjerne som noget uvedkommende eller mindre rent, 

 der ikke egentlig horte til selve stoffet — en betragtning, der overhovedet 

 anvendtes paa alskens residuer, ikke blot efter forbrænding, men ogsaa 

 efter destination og sublimation, Den slags residuer, som blev tilbage 



