6o TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



nogen gjcnncnigrihcnrle reform af den, men kun været island til at for- 

 berede en saadan, navnlig derved, at han bragte autoritetstroen til at falde. 



En i flere henseender med Paracelsus beslægtet, men som virkelig 

 kemiker mærkeligere forfatter har man i Basilius Valentinus. Man 

 ved ikke sikkert, hvem der har forfattet de skrifter, som gaar under dette 

 navn, der i ethvertfald er et pseudonym, og heller ikke naar de er for- 

 fattede; man har længe betragtet Basilius som en forleber for Para- 

 celsus, men den overveiende sandsynlighed taler for, at hans skrifter er 

 fra en noget senere tid^. 



Det mest bekjendte af disse skrifter er antimonets triumfvogn ; ved 

 antimon menes her det naturligt forekommende sulfid, for hvilket Basi- 

 lius ogsaa indførte benævnelsen spydglas, der senere gik over til spyd- 

 glans. Denne substants betegnes som et af verdens syv underværker, og 

 ligesom den anvendes i kemien for at rense guidet^, saaledes kan den be- 

 nyttes i medicinen for at rense det menneskelige legeme. Basilius er- 

 kjendte, at spydglansen indeholdt svovl samt derhos et eiendommeligt 

 metal, hvilket han ved smeltning med jern fik frem som en regulus, hvis 

 krystallinske tegninger paa overfladen tildrog sig hans opmærksomhed ; 



• I 1602 og de nærmest folgende aar blev i Leipzig af Johann Th öl de udgivet negle 

 paa tysk, senere ogsaa nogle paa latin affattede alkemistiske skrifter af Basilius 

 Valentinus, i hvilke forfatteren angaaende sig selv ikke meddeler andet, end at han 

 var tysk benediktiner, og heller ikke gav udgiveren, saavidt vides, nogen meddelelse 

 om forfatterens person. Skrifterne gjorde opsigt, og spørgsmaalet om forfatterens livs- 

 omstændigheder vakte interesse. 1645 udkom i Strassburg Basilii Valentini Letztes Te- 

 stament, hvis original paa titelbladet angives at være fandet under høialteret i Erfurt, 

 og i en 1675 udkommen Erfurts historie blev det videre berettet, at Basilius levede 

 i et derværende kloster 1413. I Schmieders Geschichte der Alchemie (1832) fortælles 

 yderligere, at Basilius' værker blev udbredte i afskrifter og tildrog sig keiser 

 Maximilian I's opmærksomhed, saa at denne 1515 lod anstille en, rigtignok resultat- 

 løs undersøgelse angaaende forfatterens person. 



Alle disse beretninger, der stadigt har gaaet igjen i literaturen, er udforligt kritisk 

 behandlede af Kopp, der paaviste urigtigheden af det ovenfor nævnte aarstal 1413 

 samt beretningernes ringe troværdighed overhovedet. Kopp har ogsaa gjort opmærk- 

 som paa, at Basilius' værker ikke i noget bibliothek har været at finde i haand- 

 skrifter, der kunde tilskrives det 15de eller i6de aarh., samt at hans navn ikke findes 

 nævnt i noget utvivlsomt for det 17de aarh. forfattet værk. Imidlertid kom han først 

 (Beiträge zur Geschichte der Chemie III 1875), væsentligt af den grund, at det ikke 

 var muligt at indse, hvorfor T holde skulde have villet skuffe publikum, til det resultat, 

 at skrifterne var forfattede for det 17de aarh., uvist om før eller efter Paracelsus, 

 dog nærmest det sidste. Men efter fornyet overveielse udtalte han senere (Die Al- 

 chemie I, 1886) ligefrem, at skrifterne maa være fra slutningen af det 16de eller be- 

 gyndelsen af det 17de aarh., og at de er udgivne under et fingeret navn. 



^ Basilius lærte at skille guid fra solv ved smeltning med svovlantimon; der dannes 

 svovlsølv og antimonguld. Svovlantimonet kaldtes ogsaa judex ultimus, lupus metallo- 

 rum o. 1., og guidets rensning med svovlantimon skulde foregaa ved tre gange at jage 

 den røde love gjennem den graa ulv. 



