66 111. iiKiKii^Aiii.. M. -X. Kl. 



Se vérin us (Peter Sørensen) (1570 — 1602), der var livlæge hos kong 



1' red rik II ^ Medens saadanne inænd ved deres indflydelsesrige embeds- 

 stilling var sikret mod fakultetcrnes misnøie, rammede denne desto haardere 

 andre læger, saaledes navnlig 'lurquet de Ma\erne. Denne var født 

 i Genf 1573 og virkede som læge i Paris, hvor han nød megen anseelse; 

 men da han aabent bekjendte sig til Paracelsus' lære og i sin praxis 

 anvendte de forbudne antimonpræparater, blev han 1603 af fakultetet i 

 Paris erklæret for uværdig til at praktisere »propter temeritatem, impuden- 

 tiam et veræ medicinæ ignorantiam«, og fakultetet forbød under trusel om 

 straf de andre læger at indlade sig med Turquet >eiqe similibus«. 

 Denne fakultetets dom nødte vistnok Turquet til at forlade Frankrige, 

 men den synes ellers ikke at have gjort noget indtryk ; ialfald blev T u r- 

 quct, da han var kommen over til England, ansat som kongelig livlæge; 

 han døde der 1655. — Denne læge var en dygtig kemiker, og man skylder 

 ham flere iagttagelser af interesse; han var den første, som erkjendte 

 brændbarheden af den gas, der udvikles ved jernets opløsning i syrer, og 

 han har forst angivet benzoes3^rens fremstilling ved sublimation af benzoe- 

 harpix. 



I striden mellem det gamle og det nye gik det efterhaanden saa, at 

 flere og flere læger og kemikere, om de end i hovedsagen sluttede sig til 

 den nye retning, dog ogsaa optraadte mod dennes overdrivelser og mis- 

 brug, og idetheletaget istedetfor blindt hen at forkaste det gamle, fordi det 

 var gammelt, og antage alt nyt, fordi det var nyt, søgte at holde sig til 

 det, som erfaringen viste var godt og rigtigt; og gjennem disse eklek- 

 tikeres bestræbelser blev saa kemiens og medicinens indbyrdes forhold 

 klarere, og overgangen til de nye anskuelser formidlet. 



Tidens mest fremragende kemiker var Andreas Libavius (Libau), 

 en grundigt uddannet lærd, der var i besiddelse af betydelige kundskaber 

 i flere forskjellige retninger. Han var først (1588 — 91) professor i historie 

 og poesi i Jena, virkede senere som læge og som skolemand i Rothen- 

 burg a. d. Tauber samt i Koburg, hvor han døde 161 6. Han bekjæmpede 

 alt det mystiske i den paracelsiske skole, og paaviste, at det i regelen var 

 uvidenhed, som laa under det opstyltede sprog, der mere \ar en leg med 

 kemiske udtryk, end det havde noget reelt og forstaaeligt indhold, og han 

 var ivrig i at afsløre den svindel, som dreves med hemmelige lægemidler. 



' Hans hovedværk, Idea medicinæ philosophicæ, der hovedsageligt gik ud paa at bringe 

 Paracelsus' anskuelser i samklang med de ældre filosofers, nod i sin tid stor an- 

 seelse; Er a s tu s sagde, at det var saa grundigt og lærd, at Paracelsus' uvidende 

 disciple ikke var istand til at forståa det. — Ved Kjobenhavns universitet virkede sam- 

 tidigt ogsaa en anden paracelsist, Anders Krag (1553— 1600). 



