72 



TH. HIORTDAHL. 



M.-N. Kl, 



bcrct alk-rcdc var tilstede i blaastenen, og at der saaledes ikke kunde 

 være tale om nogen foi'andring, ni«-n kun oui udfældning. 



Af de niange andie samtidige læger, der virkede for udbredelsen af 

 de kemiske læ^gemidler, kan nævnes Oswald Groll, der i sin basilica 

 cbymica (1608) gav en fremstilling af Paracelsus' lære; ban har indført 

 brugen af i-avsyi-e (bei-nstensalt, flores succini) og kaliumsulfat (tartarus 

 \itriolatus); ban lærte ogsaa nærmere at kjende klorsølvet (bornselv, luna 

 cornea). Adrian von Mynsicbt har i sin thesaurus et armamentarium 

 medico-chymicum (1631) bl. a. beskrevet tilberedningen af brækvinsten. 

 Daniel Sennert, der til 1637 var medicinsk professor i Wittenberg og 

 nød stor anseelse for sin lærdom, bidrog ogsaa meget til at gjoi-e lægerne for- 

 trolige med den rigtige anvendelse af de kemiske lægemidler; han tilhørte 

 nærmest Paracelsus' skole, men optraadte ogsaa mod dens vildfarelser 

 og misbrug af hemmelige universalmidler, og idet han tillige advarede mod 

 uden prøvelse at forkaste det gode, paa erfaring grundede i den ældre 

 skole, segte han at formidle dens tilnærmelse til den nyere. 



Langt betydeligere og meget mere selvstændig end disse eklektikere 

 var Johan Baptist van Helmont. Han var født 1577 i Brüssel og 

 tilhørte en meget fornem og rig slægt; efter først at have studeret filosofi 

 og theologi, gik han over til medicinen. îian sluttede sig i begyndelsen 

 til den ældre skole, men da han var bleven bekjendt med Paracelsus' 

 skrifter, forstod han, at man ikke kunde blive staaende ved det gamle 

 medicinske system, men at der maatte arbeides videre i den af Para- 

 celsus indledede kemiske retning. Hertil virkede han, uden dog i alle 

 dele at tiltræde Paracelsus' anskuelser, først flere aar i udlandet og 

 senere hjemme, hvor han levede i stilhed, udelukkende beskjæftiget med 

 videnskabeligt arbeide, indtil han døde 1644. Hans efterladte værker blev 

 1648, under titelen ortus medicinæ, udgivne af hans søn; de var skrevne 

 paa latin, men blev snart oversatte paa fransk, engelsk og tysk. 



I modsætning til Paracelsus var van Helmont en fint dannet 

 mand, der havde gjennemgaaet en grundig videnskabelig skole, men han 

 har dog ikke lidet tilfælles med denne sin forgjænger. Han ansaa sig, 

 ligesom denne, kaldet af gud til at reformere medicinen, og han var — 

 om det end ytrer sig paa en finere niaade — ligesaa seh^god som denne, 

 og han var ligesaa hengiven til mystik og overtro. Han troede paa 

 metalforvandlingen, og han troede paa existensen af et universelt op- 

 løsningsmiddel af de vidunderligste egenskaber, den saakaldte alkahest, 

 som allerede Paracelsus havde antydet noget om ; han troede 

 ogsaa paa hekseri, besættelse af djævle o. dsl., og havde flere besynder- 



