1905. No. 7. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 75 



fra vilkaarlige supponerede bestanddele, men sagte at udlede legemets 

 funktioner af legemsvædskernes (safternes) egenskaber og navnlig af deres 

 re akt ion, som han tillagde den væsentligste indfl3'delse paa organismens 

 tilstand og virksomhed. De kemiske processer i organismen betegnede 

 han som gjæring, fermentatio, et udtryk, som imidlertid dengang ikke 

 havde samme betydning som nu, men ialmindelighed var ensbetydende 

 med digestio, fordøielse, eller brugtes som en almindelig betegnelse for 

 kemiske omsætninger. Virksomheden indledes ved den i maven indeholdte 

 syre og fortsættes ved leveren; mavens syre neutraliseres af det alkaliske 

 i galden, saa at syren i normal tilstand ikke kan træde over i de andre 

 organer. Hvis der ikke er galde nok til neutralisationen, opstaar S3'g- 

 domme, og disse maa da modarbeides ved alkaliske midler. Om end van 

 He lm ont saaledes i mange punkter afveg fra Paracelsus, delte han 

 dog dennes mening, at fordøielsen staar under paavirkning af en archeus, 

 hvis tilstand betinger beskaftenheden af legemets øvrige vædsker og er den 

 første og egentlige sygdomsaarsag. 



Van Helmonts lære, der, om den end heller ikke er fri for over- 

 naturlige elementer, dog ved at indbringe rene kemiske begreber i fysio- 

 logien og pathologien, betegner et stort fremskridt fra Paracelsus, — 

 vandt stor tilslutning blandt lægerne, og blev videre udviklet til et rent 

 iatrokemisk system, h\or alle fysiologiske processer udelukkende forkla- 

 redes kemisk. 



Lægevidenskaben, og isærdeleshed anatomien, gjorde i det 17de aarh., 

 og navnlig i den nærmeste tid efter van H el mont, betydelige fremskridt, 

 der medførte en dybere indtrængen i de fx^siologiske processer. Englæn- 

 deren William Harve}- oftendiggjorde 1628 sin opdagelse af blodets 

 samlede kredsløb, italieneren Asellus opdagede 1622 kyluskarrene, og 

 franskmanden Jean Pequet 1677 nielkebr3'stgangen (ductus thoracicus). I 

 1 65 1 og 52 fandt dansken Thomas Bartholin og svensken Olof Rudbeck 

 uafhængigt af hinanden legemets lymfekarsystem, og derved blev Galens 

 gamle lære om leverens rolle som bloddannende organ endelig omstødt. 

 Hjertets muskelnatur paavistes 1662 af dansken Nicolaus Steno. Eng- 

 lænderen Thomas Wharton beskrev 1655 underkjævespytkjertelens ud- 

 førselsgang og idetheletaget de kjertelformede organer. Ste no opdagede 

 1661 ørespytkjertelens udførselsgang, og man blev nærmere kjendt med 

 saften af pankreas, bugspytkjertelen, hvis udførselsgang allerede 1642 var 

 bleven paavist af Georg Wirsung i Padua. 



\'an Helmonts nærmeste efterfølger var Franz de le Boe (Du- 

 bois) Sylvius, der ligeledes tilhørte en nederlandsk adelsslægt; han var 

 født i Hanau 1614 under forældrenes ophold i Tyskland, og blev 1658 professor 



