76 TH. ihortdah;.. M.-X. Kl. 



i nicdicin \c(\ uiiivcisitiU.'t i Lcy(l<n, livor lian døde J672. Sylvius \ar 

 en af sin tids allcihcioinleste læger og lærde, og en talrig skare fra alle 

 lande .sogtc til hans ki-rcstol; han var i besiddelse af usædvanlige medi- 

 cinske kundskaber og indsigter, forstod bl. a., at arterieblodets rede farve 

 skyldes den indaandede luft, og at aandedrættet og forbrændingen er be- 

 slægtede processer. Hans iiiedicinske sy.stem har meget tilfælles med 

 van Helnionts, men adskiller sig derfra deri, at enhver tanke paa over- 

 naturlige, spiritualistiske kræfter er udelukket; han vilde ikke erkjende 

 nogen archeus som leder af fordøielsen, men betragtede den som en ren 

 kemisk procès. Medens van Hel m ont ikke kjendte andre ved fordøiel- 

 sen virksomme fermentative safter end mavesaften og galden, segte Syl- 

 vius at udnytte de senere opdagelser om de kjertelformede organer og 

 deres afsondringer, og han antog, at der ved fordøielsesprocessen virkede 

 3 kardinalvædsker. Først og fremst spyttet, som han tillagde en særligt 

 fremtrædende betydning; det skulde indlede gjæringen, til hvis videre 

 forløb galden og pankreassaften betragtedes som hovedsageligt medvir- 

 kende. Ved blandingen af den sure pankreassaft og den alkaliske galde 

 gjærede fødemidlerne under opbrusen til en sur melkesaft, der gjennem 

 melkebrystgangen førtes til den øvre hulvene. Naar dette blod i høire 

 hjertes forkammer og hjertekammer mødtes med blodet fra nedre hulvene, 

 der efter hans mening havde optaget alkalisk galde fra leveren, skulde 

 der atter, som altid naar syrer og alkalier blandes, ske en ny opbrusen og 

 en varmeudvikling, der da skulde forklare blodvarmen. Paa lignende 

 maade søgte Sylvius at forklare alle andre fysiologiske og pathologiske 

 processer, og sygdommene var, mente han, ikke andet end abnorme ke- 

 miske processer, der maatte modarbeides ved modsat virkende kemiske 

 midler. Idet han saaledes gjorde den hele medicin til anvendt kemi, tråk 

 han de yderste konsekventser indtil det aabenbart urigtige, og hans 

 iatrokemiske system undergravede sig selv, faldt sammen, og fik ikke 

 nogen blivende betydning for lægerne, der snart vendte sig bort fra de 

 aprioriske theorier og gik tilbage til naturen selv som læremester. 



En følge af den store betydning, som Sylvius tillagde kemien, var, 

 at han ved universitetet i Leyden foranledigede bygningen af et labora- 

 torium, det første og det ældste universitetslaboratorium, har man ment ^ 

 Forøvrigt er i kemien hans navn knyttet til klorkalium (sal digestivum 

 Sylvii), som han tillagde betydelig medicinsk virkning. 



En elev af Sylvius var Otto Tachenius, en tysker, som 164.^. 

 slog sig ned i Italien; man skylder ham flere vigtige iagttagelser. Han 



* Sir M. Foster, Lectures on the history ol" physiology durin.e: the 16, 17 and 18'!» 

 centuries. Cambridge 1901, p. 147. 



