1905. No. 7. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 79 



mere almindelig brug. — Han skrev paa tysk, men flere af hans værker 

 har latinsk titel. 



Ellers troede han paa metalforvandling, aurum potabile og alkahest, 

 hvilket sidste han tilskrev stor lægekratt, men hvis fremstilling han holdt 

 hemmelig, for at man »ikke skulde bruge den til et yppigt, hoftærdigt og 

 gudløst liv, den arme menneskeslægt til skade og fordærv«. Han holdt 

 paa Paracelsus' meninger og polemiserede imod lægerne af den ældre 

 skole. 



Som det vil sees, gjorde kemien i det tidsrum, hvis mere fremtrædende 

 mænd vi nu har betragtet, en række betydelige fremskridt. Den kemiske 

 forbindelses begreb blev væsentligt opklaret, og man lærte sammensæt- 

 ningen af de vigtigste salte og metalforbindelser nærmere at kjende. Ogsaa 

 det for hele den kemiske opfatning saa vigtige spørgsmaal om metal- 

 oxydernes (metalkalkenes) natur, hvis endelige løsning vistnok tilhører en 

 senere tid, blev nu gjenstand for et arbeide, som bragte ind et væsentligt 

 nyt moment. Spørgsmaalet havde allerede tidligere interesseret de italienske 

 polyhistorer, Scaliger (1484— 1558) og Cardanus (1501 — 1576). Sca- 

 liger mente, at de luftpartikler, som havde været indesluttede i metallet, 

 blev fortærede, og at kalken derved blev specifik tungere, medens Car- 

 danus antog, at bly ets vægtsforøgelse ved forkalkningen skyldtes en 

 undvigen af den himmelske varme, hvem de regulinske metaller skyldte sit 

 liv — en antagelse, der er en forløber for den i det i8de aarh. alminde- 

 ligt herskende lære om flogiston. 



Van Helmonts samtidige, den franske læge Jean Re}', blev ved 

 en forespørgsel fra en apotheker foranlediget til (1630) at udføre et arbeide 

 om vægtsforøgelsen ved kalcination af bly og tin. Gjennem en fortrinligt 

 udført undersøgelse kom han til et ganske andet resultat end sine for- 

 gjængere, at der ikke gik noget bort ved forkalkningen, men tvertimod 

 kom noget til. Vægtsforøgelsen fandt han skyldtes luften, der trænger 

 ind, og Rey er den første, som har udtalt dette; dog forstod han ikke, 

 det var selve metallet, som optog luften; han mente, at luften blev op- 

 taget af metalkalken og virkede til at gjøre denne tungere, paa lignende 

 maade som vand kan optages af sand og bevirke vægtsforøgelse. Han 

 paaviste udførligt, at vægtsforøgelsen ikke hidrørte fra kullene eller brænd- 

 selet, eller fra nogen absorption af fugtighed og dsl., og godtgjorde dette 

 experimentelt, idet han kalcinerede antimon ved hjælp af brændglas og 

 fandt, at det tiltog i vægt. Han paaviste ogsaa, at tinnets vægtsforøgelse 

 kun gaar til en vis grad og, naar denne er naact, ikke kan drives videre, 

 idet kalken da er mættet med luft. 



