84 Til. inORIDAHL. M.-N. Kl. 



Det var overhovedet langtfra uden fare for alkemisteme at komme i 

 de stores nærhed. Kurfyrst August af Sachsen havde David Beuther 

 i sin tjeneste som alkcmist. Beuther gik for at kjcnde transmutationens 

 hemmelighed, men han \iklc ikke ud med dvn, og da han derhos havde 

 vist sig forsømmelig i kurfyrstens tjeneste, blev han stillet for retten i 

 Leipzig. I dommen, der faldt 1580, udtaltes, at Beuther var at anse som 

 overbevist om at kjende hemmeligheden om de vises sten; han skulde ved 

 tortur tvinges til at meddele den, og endvidere piskes, miste to fingre og 

 holdes i livsvarigt fængsel. Han undgik torturen ved at aflægge løfte om 

 at meddele hemmeligheden, men dræbte sig ved en hurtigt \irkende gift. 

 — En skotlænder ved navn Seton, der gik for at være adept, blev 

 fængslet af kurfyrst Christian II i Dresden og, da han udholdt torturen 

 uden at meddele noget, demt til livsvarigt haardt fængsel. En polsk 

 adelsmand Sendivogius, der stod i gunst hos kurfyrsten, hjalp ham til 

 at flygte, og de undkom begge til Krakau, hvor Seton døde 1604 som 

 følge af den udstaaede mishandling. Sendivogius, der af Seton vel 

 ikke havde faaet oplysning om hemmeligheden, men dog en prøve af 

 tinkturen, reiste med denne til Prag, hvor Rudolf II personligt udførte 

 en transmutation. Derefter fulgte Sendivogius en indbydelse fra hertug 

 Friedrich af Württemberg, der modtog ham vel. Den før nævnte von 

 M ullen feis, der var i hertugens tjeneste som hofalkemist, bestjal ham 

 imidlertid, og fik af hertugen rigelig belønning for de kunster, han udførte 

 ved hjælp af den stjaalne tinktur. Sendivogius fik dog senere anled- 

 ning til at oplyse sammenhængen, og von Müllen fe Is endte i den for- 

 gyldte galge. 



Indtil begyndelsen af det 17de aarh. havde alkemisterne mest arbeidet 

 alene og ikke gjerne meddelt sig til andre, idet man — som allerede 

 nævnt — skulde holde kunsten hemmelig og ansaa det S3fndigt at med- 

 dele den til nogen. Men paa den tid begyndte de at slutte sig sammen 

 og danne alkemistiske selskaber og foreninger. Der havde vistnok allerede 

 i det 1 6de aarh. været en hermetisk forening i Paris, og en lignende, det 

 s. k. collegium rosianum, fandtes i Sydfrankrige i begyndelsen af det 17de 

 aarh.; men det mest bekjendte var dog Rosenkreuzernes selskab, frater- 

 nitas roseæ crucis, der synes at være opstaaet i de første aar af det 17de 

 aarh.; det havde vel fra begyndelsen af neppe nogen bestemtere organi- 

 sation, men i løbet af endel aar fik det mange medlemmer over hele 

 Europa, ikke blot de egentlige alkemister, men ogsaa andre, især prester 

 og læger. Det alkemistiske selskab i Nürnberg, hvor Leibnitz 1666 og 

 67 var sekretær, synes at have hørt under Rosenkreuzerne. De har vel 



