105 
jorden bidraga att åstadkomma luckor i detta täcke af barrskog, intager 
så stora ytor, att den i egentlig mån på de ej försumpade markerna 
nedtrycker barrskogens dominerande plats i vegetationens skaplynne>. 
SERNANDER 1900 p. 4. 
Barrskogarne och därnäst myrarne äro sålunda de förhärskande växt- 
samhällena. Dessa två vegetationstyper äro ytterligt artfattiga och de 
dominerande arterna glaciala och subglaciala element med vidsträckt all- 
män geografisk utbredning. 
Så mycket bjärtare afsticka en del af de nyssnämnda löfängs- och lund- 
däldsförekomsterna med ett antal sällsynta växter, bland dem syd- 
liga löfträd samt varmtempererade arter såsom Festuca silvatica, Plagio- 
thecium undulatum, Thelotrema lepadinum m. fl. 
Norlind Sernander Aulin Vestergren Malmström 
Fig, 12. Regenerationsfenomenen demonstreras på Skansmossen. 
G. Indebetou foto 19/13. 
Det är på 4 slags lokaler som man finner dessa sydliga utposter (SER- 
NANDER 1908 p. 214): 1) de större sjöarnes stränder; jmfr Viken vid Ti- 
sarstranden och Askersundstrakten, 2) några högt belägna punkter, där 
de för eken och äfven andra växter farliga vår- och försommarfrosterna 
äro sällsynta; jmfr Norra Nyckelhult, 3) urkalkgrund, 4) mot solsidan vet- 
tande urmark; jmfr Gropdalen. 
Torfmossarnes vittnesbörd ger oss delvis förklaring till dessa förhål- 
landen. Äfven i mossar, hvilka ej ligga på sådana lokalklimatiskt gyn- 
nade lokaler, äro ek-stammar vanliga (SERNANDER 1908 p. 215). Vi ha i 
Tiveden och Tylöskogen liksom öfverallt i norra Europa haft en post- 
glacial värmetid, då löfängarne med ek och andra ädla löfträd spelade 
en mycket viktig roll i vegetationen. Under senare delen af denna vär- 
metid, den subboreala perioden, var klimatet torrt. Skogen vandrade 
