149 
gar öfver pollenets resistens mot väta och därmed sammanhängande frå- 
gor. Genom noggrant utförda försök kunde han påvisa, att den isyn- 
nerhet af KERNER förfäktade åsikten om vattnets obetingadt skadliga in- 
verkan på pollencellerna ingalunda hade allmän giltighet. Tvärtom, en 
stor mängd växters pollenceller gro i kemiskt rent vatten, och alltså äf- 
ven i regnvatten, lika väl som i sockerlösningar. Det är de i vattenled- 
ningsvattnet förekommande mineralsalterna, som verka som gift på de- 
samma. Biologiskt intressant är iakttagelsen, att mot vatten resistenta 
pollenceller förekomma hufvudsakligen hos växter med öppet liggande, 
för regn oskyddade könsorgan. Den egendomliga stärkelseförekomsten i 
pollencellerna hos ett stort antal växter, har han närmare undersökt. 
Af 140 i Skandinavien inhemska anemofila växter visade sig alla hafva 
stärkelse i pollencellerna och LIDFORSS har lyckats att gifva en tillfreds- 
ställande förklaring på detta förhållande. 
Bland LIDFORSS' viktigaste arbeten torde böra räknas hans undersök- 
ningar öfver den vintergröna floran. Redan år 1896 publicerade han i 
ett arbete »Zur Physiologie und Biologie der wintergränen Flora» högst 
intressanta resultat af sina undersökningar öfver frågan, hur vintergröna 
växter kunna uthärda stelfrysning under den kalla årstiden. Denna eko- 
logiskt synnerligen betydelsefulla fråga har ju ofta varit föremål för 
forskares arbeten. Så t. ex. har WARMING och framför allt KJELLMAN 
(i »Ur polarväxternas lif») sökt finna en tillfredsställande lösning på 
detta problem. Frågan ställde sig för LIDFORSS så: hvarpå beror det, 
att vissa växter kunna tåla fullständig stelfrysning, utan att förlora sin 
vitalitet, under det andra dö äfven vid ganska ringa isbildning? 
Som ett första viktigt resultat fann då LIDFORS£, att vintergröna väx- 
ters blad under den kalla årstiden genomgående äro stärkelsefria. Re- 
dan förut hade MULLER-THURGAU, A. FISCHER 0. a. påvisat ett liknande för- 
hållande "för andra växtorgan, utan att dock häri se något slags köld- 
skydd. De vintergröna växterna växa ju under vintern på ett från fy- 
siologisk synpunkt torrt substrat, och LIDFORSS framkastar därför den 
tanken, att hithörande växter kanske egentligen tillhöra den typ, som af 
STAHL betecknas såsom den saccharophylla, d. v. s. assimilationsproduk- 
ten är ej stärkelse, utan socker, en typ som enligt STAHL representeras af 
svagt transpirerande växter. Han fann nu, att hos en stor mängd af de 
undersökta växterna, som alla tillhöra det skandinaviska och nordtyska 
florområdet, råder en slags »säsongkemism>, i det växterna under den 
varma årstiden tillhöra stärkelsebladstypen, men under den kalla den 
saccharophylla. 
För att nu förklara den biologiska betydelsen af den nämnda socker- 
anhopningen under vintern, utgår LIDFORSS från en iakttagelse, som man 
ofta kan göra, att nämligen under den tidiga våren, då solen börjar upp- 
värma växterna, många arter, som godt kunnat uthärda vinterkylan, lätt 
skadas af nattfroster. Emellertid är ej värmen i och för sig skuld till 
denna större ömtålighet mot kyla, ty skott som i december under flere 
veckors tid hållits i varmt rum, visade sig lika härdiga mot kyla som 
vanligt. Men i december äger vid uppvärmning ännu ingen stärkelse- 
regeneration rum, under våren däremot nybildas stärkelse i bladceellerna 
