155 
förstår man lätt hvad en hängifven och uppoffrande lärarverksamhet på 
detta område betydt i fäderneslandets tjänst. Som få lärare åtnjöt han 
också sina lärjungars obegränsade aktning och tillgifvenhet. SONDÉN kom 
till barnbördshuset samtidigt med att de aseptiska behandlingsprinci- 
perna där gjort sitt inträde; dessa tillämpade han med sådan energi och 
framgång, att bl. a. den förut så fruktade barnsängsfebern blef så godt 
som utrotad från anstalten. 
SONDÉN utöfvade äfven specialpraktik som obstetriker samt vanlig, ej 
specialiserad läkareverksamhet och hade under sin kraftfullaste tid en 
mycket stor praktik, som dock aldrig i egentlig mening blef hvad läkarne 
bruka kalla en »praxis aurea». SONDÉN var typen för en läkare, som på 
samma gång är varm människovän. Med sina jämnåriga hade han upp- 
vuxit under den Hwasserska etikens inflytande, enligt hvilken läkarkon- 
sten i främsta rummet borde utöfvas som humanitetssak och hänsynen 
till honoraret komma först i andra rummet. Många voro ock de, som 
hjälpta lämnade hans mottagningsrum utan att han själf blifvit ett öre 
rikare.  Beredvillighet att hjälpa och ett nobelt sätt att gifva hjälpen var 
kännetecknande för honom. 
Sedan han flyttat från sin boställsvåning i Sundhetskollegii hus, Svart- 
mangatan 9, slog han sig ned i huset n:r 24 Svartmangatan, där han 
sedan i all sin tid förblef boende. Här anlitades SONDEN af både hög 
ockflackk han var bliva. 4 257år läkare: host hö k. hö öohertiginnan af 
Dalarne — men hade dock sin talrikaste klientel i den stadsdel, staden 
inom broarne, där han var bosatt. Här var han mycket känd bland be- 
folkningen, men äfven långt där utanför. Oaktadt den goda hälsa och 
starka fysik, SONDEN var i besittning af, såg han dock tidigt åldrad ut, 
hvilket säkerligen kan sättas i samband med det täta nattvak, som var 
förenadt med hans specialverksamhet. På senare tider, då hans hår och 
skägg blifvit hvita och hjässan kal och han därför ansågs vida äldre 
än han var, benämndes han af befolkningen »den gamle i stan», en be- 
nämning, som dock städse utsades med tillbörlig respekt. Under den 
kordiala samvaron med oss botanister, en samvaro, som stundom afbröts, 
då den åldrige mannen, som säkerligen varit i oafbruten verksamhet från 
tidigt på morgonen, plötsligt kallades bort genom något inträffadt »kom- 
pliceradt fall», hvarifrån han stundom brukade återvända till oss senare 
på aftonen, plägade S. någon gång berätta oförargliga historier från sitt 
egentliga verksamhetsområde. Ingen tager säkerligen anstöt af att jag 
här relaterar ett par af dem. 
En gång hade S. blifvit kallad till en förlossning i en judefamilj i 
staden inom broarna. »Sedan allt väl var öfverståndet», berättar S., 
»tog jag den nyfödde i ena benet (hvilket är det bästa sättet att hålla dem på) 
och höll upp barnet framför modern, som utropade: »Gott soll Sie lohnen, 
Herr Doktor, Gott soll Sie lohnen!» >»Ja gewiss», genmälte fadern, »aber 
ich will auch den Herrn Doktor bezahlen». Hvilket skedde, hvarpå han 
ytterligare kom springande efter S.: »Sie sammeln ja Gravären, Herr 
Doktor?» och lämnade honom som gåfva en liten tafla, »och>, tillade S., 
»sedan jag väl desinficerat den från de småkryp, som möjligen kunde 
finnas innanför ramen, var den rätt lustig att ha.» 
