321 
Likartad är Isatis tinctoria, hvars nordgräns dock går genom Gästrik- 
land. 
Af dessa äro Allium Schoenoprasum, Cnidium venosum, Isatis tinctoria, 
Silene viscosa och Veronica longifolia sydostliga. Mentha litoralis är blott 
känd från Östersjötrakterna. Alopecurus ventricosus är rent östlig och 
har med all säkerhet i relativt recent tid vandrat in öfver Åland. 
Inalles nå 141 arter, d. v. s. 16,4 Z af Stockholmstraktens kärl- 
växter, sin nordgräns inom området. 
En likartad invandringshistoria som Alopecurus ventricosus ha efter 
allt att döma vissa andra östliga arter, som förekomma i mellersta 
Sverige ochi några fall äfven iöstra Norge (jfr HEINTZE, 1908). Hit höra: 
Arabis arenosa Malaxis monophyllos 
Campanula patula Potentilla norvegica 
Corydalis solida var. australis Ranunculus cassubicus 
Geranium bohemicum Trifolium spadiceum. 
I det följande är det min afsikt att något närmare gå in på ut- 
bredning etc. inom Stockholmstrakten af de arter, som där ha en 
nord- eller nordvästgräns. Först är det dock nödvändigt att nämna 
några ord om de växtsamhällen, där man hufvudsakligen träffar 
dylika arter, för att ge någon antydan om de förhållanden, hvarunder 
dessa lefva här vid utkanten af sitt utbredningsområde. 
Som bekant, kan man ur växtgeografisk synpunkt indela våra 
skärgårdar i längszoner (jfr HÄYRÉN 1900). För Stockholmstraktens 
vidkommande gestalta dessa sig på följande sätt: Ytterst en trädlös 
zon, högst med buskformiga alar och rönnar, därpå en ej öfverallt 
utbildad zon med skog af båda björkarterna, al och rönn, inåt be- 
gränsad af tallskogens begynnande. Dessa zoner ha sedan länge 
utskilts af SERNANDER på hans föreläsningar öfver den skandinaviska 
vegetationens historia och på växtbiologiska seminariet, och han har 
för gränslinjen användt termen den marina eller maritima skogsgränsen 
(jmfr SERNANDER 1912 p. 867), och för den senare zonen termen 
den maristoma björkzonen. Så kommer slutligen barrskogszonen. 
Insprängda i denna förekomma skogssamhällen af ek och andra 
ädla löfträd, hvilka på edafiskt gynnade lokaler, skyddade dal- 
gångar o. d., gå lika långt ut som tallskogen (granskog är relativt 
sällsynt i skärgården). I Roslagssocknarna Angarn, Österåker, Roslags- 
kulla, Riala och Länna upphöra ekskogarna på ett visst afstånd från 
kusten; i ett smalt bälte, som i allmänhet sammanfaller med den 
egentliga odlade bygdens inre gräns, förekomma sedan enstaka ekar 
Svensk Botanisk Tidskrift 1914. 21 
