339 
noggrannheten torde dock vara fullt tillräcklig för denna under- 
sökning. 
Vid litorinamaximum, c:a 5,000 år f. Kr., existerade af Stockholms- 
trakten endast en skärgård med nordostlig-sydvästlig längsriktning, 
hvars yttersta öar voro de högsta punkterna inom Österåkers och 
Riala socknar. Närmaste större landområde var en långsträckt 
grupp stora öar, som lågo mellan Mariefred och Julita. Fastlandets 
närmaste punkter lågo åt ena hållet i västra Vingåker, åt det andra 
i Salatrakten. 
Fig. 3.  Stockholmstrakten under stenåldern (gånggriftstiden), väsentligen 
efter J. V. ERIKSSON. 
På den nästa kartan är J. V. Erikssons >Åloppenivå» inlagd, 
hvilken markerar kustlinjens ungefärliga förlopp under gånggrifts- 
lid (yngre stenåldern, c:a 2,300 år f. Kr.). Landhöjningen hade nu 
fortskridit så långt, att större landområden uppkommit på Söder- 
törn och i Södra Roslagen, och de högsta punkterna på alla de 
stora skärgårdsöarna utom Yxlan höjde sig öfver vattnet som kob- 
bar eller småöar. Trakten närmast norr om Stockholm låg dock 
ännu så godt som fullständigt under vatten. 
