343 
den vid Storvreten på ett mycket i ögonen fallande ställe, hvilket 
jag hvarje sommar passerat åtminstone något tiotal gånger. I som- 
ras påträffade jag den sedan på ytterligare tre lokaler i vidt skilda 
delar af socknen, af hvilka jag gått förbi en dagligen under alla 
år. Detta tyckes åtminstone tyda på att vi för denna växts vid- 
kommande måste antaga två till tiden ganska vidt skilda sprid- 
ningsperioder. Andra bekanta exempel på en hastig, till synes af 
yttre faktorer oberoende spridning äro Scirpus radicans, Cerastium 
arvense och Riccia natans. 
Det nu sagda synes göra det sannolikt, att växters spridning, då 
det är fråga om större områden, i regel sker under ett eller flera 
jämförelsevis korta tidsrum. Under denna förutsättning bör man 
kunna rätt noga fastställa den tidpunkt, vid hvilken en art invandrat 
till Stockholmstrakten, genom att undersöka, huruvida den upphör 
att förekomma på öar, uppkomna senare än vid en viss tidpunkt. Att 
det är öarnas ålder och ej ståndorternas höjd öfver hafvet, m. a. o. 
de senares ålder, som härvid måste tagas i betraktande, inses lätt, om 
man betänker, hur stor sannolikheten är för att en växt skall 
vandra ned till nyuppkomna lämpliga ståndorter från äldre, högre 
belägna sådana på samma Öö. 
För en växtgeografisk grupp, nämligen de sydliga och särskildt 
sydostliga xerothermerna, tror jag mig också ha lyckats göra detta. 
Det ojämförligt större flertalet af nyssnämnda grupps arter före- 
komma nämligen ej på öar, hvilkas högsta punkter ligga under 
Erikssons Håganivå och hvilka sålunda äro yngre än bronsåldern. 
Att så skulle vara fallet, såvida ej invandringshistoriska synpunkter 
spelade in, torde vara säkert; bland de unga öarna äro många, 
t. ex. Ramsmoraö, Skabbholmen, Askarna och Stora Ängsskär, som 
tillhöra de växtrikaste och bäst undersökta i hela vår skärgård; 
lämpliga ståndorter — törnsnår och soliga bergsskrefvor — finnas 
i stor mängd, och hvad särskildt de kalkbundna arterna beträffar, 
kunde dessa finna alla förutsättningar för sin trefnad t. ex. på de 
kalkrika småöarna i Södra Mörköfjärden. Två typiska kalkväxter, 
Hutchinsia petreea och Asplenium Ruta muraria, finnas också på 
dessa, men de tillhöra ej den sydosteuropeiska artgruppen — båda 
finnas t. ex. ej sällsynt i England. 
De arter, som ej anträffats under Håganivån, ehuru de förekomma 
på andra skärgårdsöar, äro följande: 
Allium vineale Arabis sudetica 
(Aquilegia vulgaris) Arctostaphylos uva ursi 
