358 
undergått mycket stora förändringar, därigenom att marken mången 
gång användts i och för husbyggnad, till gator eller trädgårdsan- 
läggningar af olika slag. 
Vid den tid, då jag blef bosatt i Stockholm och erhöll anställ- 
ning som kollega vid Maria skola, 1869, voro gatuförhållandena i 
hufvudstaden sådana, att den yngre generationen svårligen kan 
göra sig en föreställning därom. Särskildt bakgatorna, i synnerhet 
på Södermalm, befunno sig i ett för trafiken olämpligt men för 
växtligheten synnerligen lämpligt tillstånd, och kvasten uppträdde 
blott en gång i veckan. Där frodades i ostörd ro ett ej så ringa 
antal sällsynta växter, hvarom samlingarna från midten af 1800- 
talet nogsamt bära vittnesbörd; i följd af stensättning och omsorgs- 
fullare renhållning försvunno emellertid dessa växter så småningom. 
Och i de stora trädgårdarna, som nu måst lämna plats för väldiga 
byggnader, trifdes åtskilliga och funno en fristad; så var t. ex. för- 
hållandet med Chenopodium capitatum, som under årtionden om- 
sorgsfullt skyddades mot utrotning i den vid Bondegatan belägna 
trädgård, som ägdes af tullförvaltaren C. ÅA. ÅSKERGREN. Ännu 
återstår, ehuru förminskadt, ett dylikt område, den s. k. Björnska 
trädgården, 1 hörnet af Göt- och Tjärhofsgatorna. 
Ännu på 1870—80-talen ankommo många fartyg — mest segel- 
fartyg — till hufvudstaden i barlast, som då vanligen utgjordes af 
sand och jord; denna lossades i stora högar på Beckholmen vid 
Djurgården, där man därför anträffade växter från vidt skilda trakter; 
en del höll sig kvar år efter år, andra försvunno inom kort. Sedan 
segelfartygen så småningom till största delen undanträngts af ång- 
fartyg och vatltenbarlast kommit mera till användning, har den 
främmande vegetationen på Beckholmen försvunnit, och platsen är 
inhägnad och användes för annat ändamål. 
I närheten af vattenledningens stora bassänger på Södermalm, 
på de då s. k. Rackarebergen, så benämnda, emedan skarprättare- 
bostället var beläget där, nu kallade Rosenlundsbergen, där Poa 
alpina kämpat för sin tillvaro mot gator och byggnader, fanns vid 
ofvan nämnda tid en afstjälpningsplats, hvars vegetation ingalunda 
var att förakta, då man ej var bortskämd genom mängden af ad- 
ventiv-växter på dylika platser. Området bär nu allehanda träd- 
gårdsväxter, och af den forna vegetationen finner man ej ett spår. 
Uti THEDENnNuH »Exkursioner i Stockholmstrakten» omnämnas ej 
sällan de s. k. Danvikskrokar, den plats utanför Danvikstull, där 
Hammarbysjö skjuter in i vikar, vid hvilkas strand landsvägen 
