400 
ken kritiseras eller citeras. I betraktande af att det odisputabelt är en 
svårare synd att lancera en felaktig namnändring, än att bibehålla ett 
från nomenklatursynpunkt oriktigt namn, som länge varit i bruk, hade 
det måhända varit försiktigare att än så länge använda de i våra floror 
brukliga namnen, till dess vi få något mera säkert att rätta oss efter 
i den vägen. Det skulle t. ex. vara bra hårdt, om vi nu i onödan få 
lära oss att Filago minima bör heta F. montana och Filago montana 
F. arvensis. En Cephalanthera-art har i vårt land på senare tid ändrat 
namn 3 gånger: den har kallats pallens, grandiflora, Lonchophyllum och 
benämnes nu alba. En annan art af samma släkte har hetat ensifolia, 
grandiftora (liksom den förstnämnda) och kallas nu longifolia. Då bägge 
burit namnet grandiflora, är det rätt krångligt att minnas, hvilken af de 
båda vackra och lätt igenkännliga arterna är pallens-grandiflora-Loncho- 
phyllum-alba och hvilken ensifolia-grandiftlora-longifolia. 
Alla artnamn börja i det föreliggande arbetet med liten bokstaf, äfven 
personnamn (t. ex. Dryopteris linnceana, Rubus wahlbergiti, Alchemilla 
murbeckiana, Brassica napus, Anemone hepatica). Jag vet ej i hvilken 
illiterat amerikans hjärna denna idé upprunnit, men den strider i alla 
händelser emot nomenklaturreglernas! artikel 26: Xx, enligt hvilken ej blott 
alla från personnamn härledda artnamn, utan äfven de artnamn, som 
äro (eller varit) släktnamn, böra Sskrifvas med stor begynnelsebokstaf. 
Enligt samma art. 26: XIII användes vid ordsammansättningar i latinet 
-i (i grekiskan -o) som <bindevokal (alltså zosterifolius, ej »zostere- 
folius»); enligt art. 26: XI böra artnamn, som äro genitiver af person- 
namn, förses med ändelsen -ii, om namnet ändas med konsonant (med 
undantag af namn på -er), alltså Benekenit, Bellardii, icke »benekeni>, 
»bellardi»; enligt art. 26 böra hybrider tecknas med föräldrarnas namn i 
bokstafsordning (alltså icke »Fragaria viridis X vesca»). 
Inför några af de i artförteckningen upptagna hybriderna blir man 
för öfrigt något tankfull, t. ex. Melampyrum nemorosum X pratense, 
Cerastium semidecandrum X vulgare, Polygonatum multiflorum X odoratum. 
Artförteckningen upptager 1,156 arter samt dessutom 103 varieteter, 50 
former och 118 hybrider. Uteslutna äro de mångformiga släktena Hiera- 
cium, Taraxacum och Rosa, hvilkas talrika arter ansetts till sin utbred- 
ning vara så ofullständigt kända, att de ej kunnat upptagas. En utväg 
med dessa släkten hade möjligen varit att medtaga endast kollektivarterna, 
hvilka ju äfven de kunna anses äga något växtgeografiskt intresse. Som 
nu är fallet, ha de gamla hederliga Hieracium umbellatum, Rosa cinna- 
momea, Rosa rubiginosa m. fl. blifvit uteslutna för sina besvärliga släktin- 
gars skull. 
Vid begagnandet af en lokalförteckning som denna frågar man sig 
gärna beträffande ett märkligare växtfynd, när och af hvem det blifvit 
gjordt. I en del fall finnas också såväl källan till uppgiften som fynd- 
året angifna, stundom t. o. m. den tidrymd under hvilken växten blifvit 
observerad på en viss lokal. Önskligt hade det utan tvifvel varit, om 
1) Regles internationales de la nomenclature botanique adoptées par le congres 
international de botanique de Vienne 1905, II:me éd., mise au point d'aprés les 
decisions du congrés international de botanique de Bruxelles 1910. Jena 1912. 
