468 
nå den nu åter beboeliga arkipelagen, och i första hand de sydvästra 
öarne. Längre 'fram öppnades en invandringsväg för dessa samma arter 
öfver Boothia Felix nörrut, och då Keewatin-isen dragit sig tillbaka från 
Hudson Bays västra kust, kunde äfven arter, som lefvat i östligare delar 
af kontinenten, börja vandra öfver Melville-halfön, där de dock redan 
mötte de västliga arterna. Allra sist blef vägen från Labrador öfver 
Hudson Strait tillgänglig, det ostamerikanska elementet måste således 
vara det yngsta i arkipelagens flora. Den stora landhöjning, som in- 
ledde istiden, "hade emellertid efterträdts af en betydlig sänkning, och 
vid återinvandringens början låg landet lägre än nu, öarne voro mindre 
och sunden åtminstone delvis afsevärdt bredare än i nutiden. Det vik- 
tigaste invandringsmedlet var och är vinden, som sopar frön etc. öfver 
de frusna' sunden om vintern. Öfver 9074 af florans arter ha också 
m. 1. m. för vindspridning apterade frukter eller frön. 
Tydliga spår af det i öfverensstämmelse med arkipelagens geologiska 
historia sannolika invandringsförloppet stå också att finna i arternas 
nutida fördelning. Föredr. urskilde 9 geografiska grupper, förutom 4 
arter, som ej kunde 'erhålla någon bestämd plats. Störst är väl det 
cirkumpolära elementet, men därnäst komma de otvifvelaktigt västliga 
arterna, af hvilka en del visserligen ej nått utöfver de sydvästra öarne, 
rält många däremot uppnått ej blott den nordostligaste stora ön, Elles- 
mereland, utan också Grönland, där de nu visa sydgränser, ehuru de på 
amerikanska kontinenten gå långt sydligare. Denna artgrupp saknas i 
sydost, åtminstone på Baffinslandet. Här möter emellertid en annan 
artgrupp af m. 1. m. utprägladt ostamerikansk utbredning, hvars begräns- 
ning, ofta nog till Baffinslands sydligaste del allena, tyder på en sen 
invandring. Därjämte finnes emellertid en grupp af arter, som åtmin- 
stone skenbart på den östra vägen nått ända till Ellesmereland och del- 
vis till Grönland. Många af dess arter torde dock framdeles visa sig 
vara västerifrån invandrade, då de finnas i nordvästra Amerika och torde 
kunna uppletas på de sydvästra öarne. 
Då ett betydligt antal af de cirkumpolära arterna i Grönland visar en 
utbredning med sydgräns och fullt samstämmig med otvifvelaktigt ameri- 
kanska arters, så ansåg föredr. berättigadt att hänföra dessa till det 
västliga eller amerikanska elementet i Grönlands flora, som då kommer 
att visa sig absolut dominerande ej blott i nordvästra Grönland, alltså 
närmast den viktigaste invandringsporten vid Smith Sound och norr 
därom, utan äfven i det sydligare Västgrönland. Men äfven om de 
cirkumpolära arterna lämnas ur räkningen, blir det amerikanska ele- 
mentet, de i Europa felande arterna, betydligt större än det östliga, 
europeiska, förhållandet blir som 3:1. I östra Grönland finner man 
jämnt lika många rent amerikanska som rent europeiska arter, men 
äfven här talar många cirkumpolära arters försvinnande mot söder för 
att räkna dem som invandrare från väster, hvarigenom det amerikanska 
elementet äfven här blir dominerande. Föredr. ansåg sig därför på 
denna punkt böra sluta sig till WARMINGS åsikt mot NATHORSTS och 
betrakta den grönländska floran i sin helhet som utprägladt amerikansk, 
och hvad särskildt östra kusten beträffar förklara florans amerikanska 
