IN MEMORIAM. 



hälsa och i sin fulla kraft och därtill just beredd att efter mångårig utbild- 

 ning börja ägna sig åt det lefnadskali, han af håg och fallenhet valt, plötsligt 

 ryckes bort, då stå vi spörjande inför det iiieningsliisi) i ödet. 



Det är denna känsla, som trängde sig på oss vid underrättelsen om 

 Gunnar Tilländers oväntade frånfälle. 



Gunnar Tilländer föddes i Ystad den 8 dec. 1887 och var son af 

 borgmästare B. Petersson och hans maka född Tilländer Efter studier 



vid Ystads läroverk aflade han mogenhets- 

 examen därstädes våren 1906 och antogs 

 1907 till elev vid Klotens förberedande 

 skogsskola, hvarifrån han utexaminerades 

 hösten 1908, då han vann inträde vid 

 skogsinstitutet. Härifrän utexaminerades 

 han med goda betyg i december 19 10. 

 I januari 191 1 erhöll han anställning vid 

 Värmländska Inmätningsföreningen, som 

 han emellertid endast fick tjäna fjorton 

 dagar. Lördagen den 28 januari kom 

 han hem från skogen, glad och frisk. 

 Efter en kortare skidtur pä söndagsmid- 

 dagen afled han en halftimme efter hem- 

 komsten, utan någon föregående sjukdom. 

 »Han dog glad, som han lefvat, efter- 

 lämnande ett mycket stort tomrum i en 

 ovanligt lycklig familj och en stor syskon- 

 krets», skrifver i bref hans broder, i 

 hvars hem på Gustafsfors i Värmland 

 Gunnar fick sluta sitt så hastigt afbrutna 

 lefnadslopp. Förutom af föräldrar och syskon sörjes T. närmast af trolofvad. 

 Plikttrogen i sitt arbete, begäfvad och vaken, och därtill glad och hur- 

 tig med detta öppna och ljusa öfver sitt väsen, som vinner hjärtan, efter- 

 lämnar Tilländer bland lärare och kamrater minnet af en i ovanlig grad 

 sympatisk personlighet. 



Mot sin sorg har man i alla tider sökt tröstegrunder, och en i förtid 

 af bruten bana är ju intet nytt eller ovanligt. »Gudarnas älsklingar dö unga», 

 säger ett från antiken hämtadt talesätt, hvars sanning ju kan dragas i tvif- 

 velsmäl, och hvari vi väl snarare ha att se ett välvilligt själfbedrägeri frän 

 de sörjandes sida. Däremot torde man med större skäl kunna erkänna san- 

 ningen i följande klassiska sentens, använd som inskription på den krans, 

 skogsinstitutets lärare sände till Gunnar Tilländers bår: Noii quam diu, sed 

 qitam hcne vixeris refert (det kommer icke an på huru länge, utan huru väl 

 du lefvat). 



Gösta Grönberg. 



