82 WILHELM DYBECK. 



De första skogsodlingarna i vårt land utfördes i allmänhet af i 

 Tyskland utbildade »jägmästare» och de s. k. obbaristerna. Dessa 

 importerade oftast fröet, till en början från Tyskland sedermera i stor 

 omfattning från Finland. Så småningom började man använda inhemskt 

 frö. Kottplockning och kottklängning tog sin början i södra och 

 mellersta Sverige. Klängningen utfördes i s. k. sollafvar eller drifbänks- 

 liknande lådor, som fylldes med kött och sedan utsattes för solens in- 

 verkan, hvarigenom fukten drefs ut ur kottfjällen, därvid dessa drogo 

 sig tillsammans och öppnade sig. 



Denna metod att utklänga barrträdsfröna var länge den förhärskande 

 och torde åtminstone beträffande den mera lättklängda grankotten ännu 

 i dag vara beaktansvärd, åtminstone vid utklängning af frö i mindre 

 skala för eget behof. 



Med stigande efterfrågan på skogsfrö började man dock frigöra sig 

 från solen som enda värmekälla vid utklängning af barrträdsfrö, synner- 

 ligast som tallkotten behöfver rätt ansenlig värmemängd för att släppa 

 sitt frö. 



Till en början lade man upp kotten i lafvar eller lådor med spjäl- 

 bottnar eller ståltrådsbottnar och anskaffade den nödiga värmen genom 

 att elda upp en kakelugn eller kamin inne i rummet, där lafvarna voro 

 uppställda. Från dessa klängstugor med s. k. direkt uppeldning gick 

 utvecklingen raskt till klängstugan med indirekt uppvärnmiiig, d. v. s. 

 ett uppvärmningssystem anordnadt så, att den person, som skulle 

 sköta eldningen, slapp vid påfyllandet af bränsle gå in i klängstugan, 

 utan kunde sköta uppeldningen från ett utom klängstugan beläget eld- 

 rum. Detta medförde flera praktiska fördelar, helst det visade sig svårt 

 att få folk, som voro villiga att arbeta i 40 — 55° värme. 55^ värme anses 

 nämligen som den högsta temperatur, för hvilken frö kan utsättas utan 

 att taga märkbar skada, men bör klängningen då ske i torr luft; är den 

 varma luften mättad med fuktighet, anses 50° C. vara den högsta tillrådliga 

 temperaturen.' Det torde dock vara ganska tvifvelaktigt, huruvida 

 icke så hög temperatur verkar skadligt på fröet, helst det vid flera 

 fröklängningsanstalter torde vara utsatt för dylik och kanske högre värme i 

 ända till 4 dygn. Att sänka temperatureu är ju ett enkelt botemedel här- 

 för, men fröklängaren eller fabrikanten tänker oftare på utbytet, som aftager 

 i och med att såväl temperaturen sänkes som klängningstiden inskränkes, 

 därest ej andra faktorer bringas att verka fuktfördrifvande på råvaran — 

 tall- och grankotten. Grankotten behöfver ej utsättas för så hög tem- 

 peratur som tallens utan släpper sitt frö redan vid 40 — 45°. För att 

 åstadkomma den behöfliga värmen infördes i klängrummens tegelmurade 



' Jämför Skogsvårdsfören. tidskr. 1910, sid. 140*. 



