I 40 SKOGSBKUKSPRAKTIKA. 



fattning, men hojipas jag, att mina iakttagelser, om de blifva sammanställda 

 med andra men mera omfattande, möjligen kunna bidraga till vidgad känne- 

 dom om saken. 



I fråga om hvad som kan göras för att, så vidt möjligt är, förekomma 

 virkes sjunkning, måste man utan tvifvel som ett bästa medel räkna med 

 torkning af virket före flottningen; det vill säga att virket upplägges, helst 

 på land, i enkla bredder på underlag. Dessa underlag kunna oftast uttagas 

 ur det virke, som skall uppläggas, ty så godt som alltid finnes en del stoc- 

 kar, som på grund af stor kärnved kunna betraktas som säkra för sjunkning, 

 eller också finnes torrfuru eller torrgran, och sådant virke är särdeles lämp- 

 ligt för ändamålet. Får virket ligga på sådant sätt, utsatt för sol och luft, 

 till islossningen inträffar eller till midten eller slutet af april månad, uppstår i 

 många fall intet sjunkvirke, eller i alla händelser en ytterst obetydlig mängd. 

 Om upplagsplatserna icke medgifva virkets utläggande i enkla lag, kan nog 

 någorlunda nöjaktig torkning erhållas äfven genom att lägga virket i hög- 

 vältor, men torde — i synnerhet i fråga om frodvuxet virke af furu — vara 

 nödigt, att hvarje lag i vältan är åtskildt af ordentligt strö. 



Att lägga virke direkt på sjöars eller flottleders is kan sällan ske utan 

 att en del af virket sedan sjunker, ty högst ovanligt är att is, som hvilar på 

 underliggande vatten, är tillräckligt stark för att uppbära ett virkeslager, utan 

 att vatten på ett eller annat sätt går igenom och förorsakar öfversvallning. 

 Äfven om isen är tillräckligt bärkraftig, så hafva vi alltid att räkna med före- 

 komsten af snö eller töväder, dessa endera trycka ned isen eller bilda vatten 

 direkt, och så öfversvallas virket med påföljd att en större eller mindre del 

 sedan sjunker. 



Jag har utfört en del försök med virkes uppläggande på olika sätt, och 

 alltid har resultatet blifvit, att \irket — äfven ganska frodvuxet sådant och 

 med hög specifik vikt — hållit sig särdeles väl uppe både under flottning 

 och efterförvaring, såvida det före iitrullningen i vatten varit i tillfälle att 

 delvis torka, men att däremot virke, som ej i någon mån fått torka eller 

 ännu sämre varit öfversvalladt, lämnat en ganska stor procent sjunkvirke. 



I fråga om obarkadt timmer, som på en del ställen förekommer, har 

 jag funnit, att detta häller sig uppe nästan lika bra som barkadt, i all syn- 

 nerhet hvad rotstockar beträffar. Detta beror väl därpå, att barken innehåller 

 en del korkliknande substans, i alla händelser är barkens specifika vikt min- 

 dre än splintvedens. Dock har det visat sig, att uttorkning genom upplägg- 

 ning på land äfven kräfves för obarkadt timmer. Här kunna nog täta hög- 

 vältor användas, men med stora och rymliga öppningar emellan vältorna i 

 virkets längdriktning. Hufvudsaken är, enligt de iakttagelser jag varit i till- 

 fälle att göra, att hartset i virket, genom inverkan af sol och luft, samt däraf 

 följande uttorkning samlar sig i virkets ändytor och därigenom minskar dess 

 förmåga att sedan absorbera vatten, 



Obarkadt virke är dock ej lämpligt att förvaras längre än till slutet af 

 juli månad, ty då börjar barken öfvergå till ett sådant tillstånd, att den tyckes 

 på alla sätt underlätta vattnets absorberande af träsubstansen innanför, och 

 således blir orsak till att virket sjunker. 



För att göra sjunket och åter upptaget virke flytande finnes blott ett 

 medel, nämligen torkning. Att hålla virket flytande för längre tid har dock 

 aldrig lyckats mig utan att det under torkningen blif\it skadadt af sprickor 



