192 ERNST ANDERSSON. 



Största fordel af skogshushållningen, nu och framgent, säxäl ur nationaleko- 

 nomisk som ur pri\atekonomisk synpunkt, blifver den naturliga följden, att vi 

 komma att använda omloppstider och skogsskötselmetoder, som gifva oss 

 möjlighet producera just sädana virkessortiment, som behöfvas, och som det 

 häst lönar sig att framställa. Hvarje annat påstående beträffande våra syften 

 beror pä felslut, som icke niarkräntelärans anhängare infört. 



Då man tager del af herr von S:s och hans meningsfränders kritik af 

 niarkräntelärans innebörd, kan man ej frigöra sig frän den farhågan, att om 

 de skulle tillämpa denna lära, deras första åtgärd skulle blifva att utstämpla 

 all icke räntabel skog nu genast och sedan icke låta något träd blifva öfver 

 60 år, vare sig det vid denna tidpunkt äger värde eller ej, vare sig det har 

 möjlighet lämna en tillväxt som full ränta på dess värde eller ej. För dem 

 som hafva nog intresse för skogshushållningen att verkligen sätta sig in i ett 

 förslag till dess läggande pä ekonomisk bas, borde en så ensidig syn jtä 

 saken vara främmande. 



Herr \. S:s öfverdrif\ er, lindrigast sagdt, då han ])åstår att mina syn- 

 punkter äro skogsspekulantens snarare än skogsskötarens. Han anser, att jag 

 icke hade bort up])lysa skogsspekulanterna om att deras förnämsta vinstmöj- 

 lighet ligger i skogarnas bristande räntabilitetsförmåga. Jag försäkrar herr \ . 

 S., att spekulanterna icke behöfva upplysas härom. Detta är just deras lefnads- 

 visdom. Men däremot har jag ansett mig böra upplysa skogsägarne, då 

 kännedom om faran bör vara bästa och naturligaste skyddet mot densamma. 



Qå herr v. S. anser att skogsägarna bort hållas i okunnighet om ränte- 

 förhällandena, så \isar detta icke sä litet obetänksamhet, tv då skulle ju 

 skogshandlarna få ostördt bedrifva sitt geschäft med en okunnig allmänhet, 

 hvilket måste anses förkastligt. 



Till sist vill jag förtydliga ett moment, som herr v. S. missförstår, (ient 

 emot mitt påpekande af nöd\ändigheten att införa en målmedveten teknik, 

 som leder till räntabilitet, invänder herr w S., att den tekniska skickligheten 

 väl i all rimlighets namn måste vara lika stor hos den ena som den 

 andra hushållningslärans anhängare. 



Här afse vi tydligen skilda saker. Herr \. S. afser med teknik den 

 vid skogsläroverket inhämtade kunskapen om skog och mark etc, och då 

 kunskapen, inhämtad ur samma läroböcker och under samma lärares ledning 

 måste blifva densamma för alla elever, har herr v. S. med sitt sätt att 

 uppfatta saken rätt. 



Men jag menar med en målmedveten teknik alla de åtgärder och me- 

 toder, som äro ägnade att leda till ett visst mål. Jag har dock icke häller 

 i detta afseende gjort någon för herr v. S. nedsättande jämförelse. I den 

 mån hans teknik är ägnad att åstadkomma högsta möjliga af kastning utan 

 hänsyn till räntan, är den målmedveten. 



Jag påstår endast att denna teknik iikc kan leda lill lanlalnlilel.. T} 

 gifvetvis måste man sikta någonstädes i närheten af målet för att haf^•a ut- 

 sikt att träffa det. Träffar man ändock, beror det af en slump. Men siktar 

 man ät motsatt häll, har man icke alls någon utsikt att träffa målet. 



