3IO P. o. WELANDER. 



den ålder, då de särskilda trädgrupperna och bestånden böra slutafver- 

 kas för föryngring o. s. v. 



Enligt den andra åskådningen uppställes som hufvudmål, att skogs- 

 hushållningen skall vara från räntesynpunkt bärig, d. v. s. man fordrar 

 ränta på skogens eller beståndens kapitalvärde efter viss förutbestämd 

 räntefot. Beståndens rätta afverkningsälder, som äfven blir skogens om- 

 loppstid, inträffar, då värdetillväxten ej längre motsvarar den antagna 

 räntefoten på beståndets kapitalvärde, och under beståndens uppväxttid 

 bör man genom gallring hålla bestånden så vidt möjligt glesa, så att 

 kvarvarande stammar förränta sig. Däremot göres enligt denna princip 

 icke någon närmare undersökning, huruvida äfven största absoluta värde- 

 produktion erhålles på markytan. De, som i vårt land förfäktat denna 

 senare uppfattning, fordra en ränta, som helt eller åtminstone i det när- 

 maste svarar mot gängse penningränta, och hafva vi därför i betänkandet 

 kallat denna å.skådning penningränteprincipen, hvilken äfven i det när- 

 maste sammanfaller med den s. k. markränteprincipen. 



Kommittén, som utgått ifrån att det är ett af de viktigaste villkoren 

 för vårt lands och särskildt Norrlands ekonomiska bestånd och beboelig- 

 het, att våra skogsmarker liksom annan produktiv mark lämna största 

 möjliga behållna värdeproduktion såväl för landets eget behof som för 

 export, har fördenskull uttalat sig för att en skogshushållning enligt skogs- 

 ränteprincipen är för landet mest gagnelig. 



Åtskilliga skäl för och emot hafva emellertid anförts, men jag vill 

 nu inskränka mig till att blott i korthet beröra ett par synpunkter, som 

 torde vara för många afgörande i frågan. 



Man märker snart vid ett studium af dessa skogsekonomiska system, 

 att det är särskildt två tvistepunkter, hvartill man måste taga ställning. 



Den ena är, hvad man å ömse sidor menar med skogens kapital- 

 värde, och den andra, huru detta kapital är närmare beskaffadt. 



Skogsränteprincipen menar med skogskapital marken med därå 

 växande virkesförråd, och dess värde bestämmes endast af den behållna 

 afkastning, som uppstår, sedan från bruttoinkomsten afdragits alla med 

 förvaltningen förenade omkostnader. 



Enligt penningränteprincipen åter betyder skogskapitalet summan af 

 de kapital, som äro bundna i skogen, och hufvudparten af kapitalvärdet 

 utgöres af beståndens afverkningsvärden. På detta värde fordra an- 

 hängarna af denna åskådning full ränta efter den bestämda räntefoten, 

 förmår icke skogen lämna en årlig tillväxt, som svarar mot denna ränte- 

 fot, omföres skogen till annan värdeform, d. v. s. afverkas, och någon 

 annan syn på frågan strider mot de första grunderna för all ekonomi. 



Det är naturligtvis alldeles riktigt, att skogens afverkningsvärde är 



