312 P. o. WELANDER. 



och äldre bestånd, och någon viss tid för deras uppväxande, längre eller 

 kortare för olika långa omloppstider, behöfver eller bör ej beräknas. Kultur- 

 kostnaderna efter afverkningen af ett bestånd måste betraktas som ett 

 afdrag på beståndets bruttovärde och äro således för länge sen betaida 

 för nuvarande uppväxta skogar. Och äfven om en skogsägare skulle 

 bokföra kulturkostnaderna på förstnämnda sätt, har det icke någon prak- 

 tisk betydelse, ty äfven om kulturkostnaden för en skog jämte räntor 

 beräknas än så stor, lärer väl ingen ändock betala mer för denna skog 

 än som svarar mot dess afkastning. 



Dessa båda från skogsräntesynpunkt oriktiga förutsättningar — att man 

 utgår från skogens och beståndens afverkningsvärde, hvarå fordras viss 

 räntetillväxt, samt att skogskapitalet betraktas som ett under lång tid 

 utväxande värde — äro emellertid grundläggande för markränteläran och 

 hafva, som jag nu ser i det tryckta betänkandet, äfven lagts till grund 

 för den framställning, som gjorts i denna fråga af reservanterna. 



Dessa antaganden kunna emellertid få ödesdigra följder för skogs- 

 bruket. Denna på öfvervägande matematiska grunder fotade ränteteori 

 tager nämligen ej hänsyn till de biologiska lagar, som gälla för skogens 

 tillväxt, enligt hvilka beståndens procentuella tillväxt är väsentligt olika 

 för yngre och äldre bestånd, På grund af våra höga räntesatser måste 

 ock den räntefot, hvarpå penningeräntehushällarna göra sina beräkningar, 

 blifva ganska hög, hvaraf följer att endast yngre bestånd förmå gifva 

 nöjaktig ränteafkastning. 



Tillämpningen af kapitalränteprincipen gifver därför som resulta 

 ett skenbart stort förråd af ekonomiskt mogen skog, hvilket åter för nu 

 varande skogsägare medför den lyckliga påföljden, att afverkningarna un 

 der närmaste framtiden blifva stora, medan det sålunda beräknade öf 

 verskottet af mogen skog uttages, för att därefter blifva så mycket mindre 



Enligt all erfarenhet leder ock kapital- eller markränteprincipen till 

 korta omloppstider och lägre skogsafkastning än en skogshushållning 

 efter skogsränteprincipen. Härom säger t. ex. professor Endres angående 

 förhållandena i Tyskland: »skogsränteprincipen har större virkeskapital 

 samladt i skogen än marknettohushållningen och har från skogen själf 

 äfven högre årliga inkomster än denna.» Förekomma kulturkostnader 

 skall skogens tillväxt äf\-en godtgöra dessa med ränta på ränta, och å 

 svagare marker inträffar då ej sällan efter afdrag af alla omkostnader 

 att negativa markvärden uppstå, d. v. s. det skulle icke alls löna sig 

 idka skogsbruk, utan skogen bör huggas ned och marken läggas öde. 

 Men ett sådant resultat, att en produktiv skogsmark får ett negativt värde, 

 borde gifva anledning till den misstanken, att teorien om att skogskapi- 

 talet uppväxer under en tid af två eller flera mansåldrar, belastadt med 



