3 20 DISKUSSION. 



B. Diskussion. 



Professor Heckscher: När denna sak diskuterades här förra gången för 

 ett är sedan och jag tog mig friheten att yttra mig i frågan, började jag, 

 liksom jag nu börjar, med en ursäkt för att jag uppträder. Det är nämligen 

 alldeles klart, att det mesta, som diskuteras här, ligger utanför mitt område, 

 h varför jag egentligen icke skulle ha någon rätt att tala. Men det nu före- 

 liggande betänkandet innehåller en jirinciputredning, omfattande cirka 50 sidor, 

 hvilken nästan från början till slut berör nationalekonomiska frågor. Därför 

 hade jag tänkt, att det möjligen kunde intressera någon att höra, hvad en 

 person, som just från nationalekonomisk synpunkt ägnat frågan någon upp- 

 märksamhet, har att anföra. 



Som utgångspunkt skulle jag vilja ta ett yttrande, som finnes på sid. 13 

 i betänkandet, där kommittén säger, att »skogshandteringen icke kan i alla 

 afseenden likställas med annan ekonomisk förvaltning». Jag tror, att det 

 vttrandet, taget för sig, är berättigadt, men däremot har jag en något annan 

 mening än kommittén angående, i hvad mån det är berättigadt och af hvad 

 skäl det är berättigadt. Man skulle kunna, för att komma den saken något 

 närmare in på lifvet, utgå frän en sats, som jag tror, att alla skola vara 

 villiga att skrifva under — åtminstone kan jag icke tänka mig någon, som 

 icke skulle vilja göra det — nämligen, att målet för värt ekonomiska lif måste 

 vara att nå den högsta möjliga varaktiga nationalinkomst af näringslifvet som 

 helhet. Däraf följer icke, att vi ha att eftersträfva högsta möjliga absoluta 

 afkastning i en viss näring, utan det följer, att vi skola sä fördela och an- 

 vända våra tillgångar, såväl naturföremål som mänskliga krafter, att totalresul- 

 tatet blir det bästa möjliga. Om vi lägga för mycket kapital i en näring, 

 måste resultatet blifva mindre kapital för andra näringar, så att icke I)lott 

 dessa komma att ge en afkastning, som är mindre än som varit möjligt, om 

 de haft så mycket kapital, som motsvarar deras afkastningsförmåga, utan att 

 äfven nationalafkast ningen blir mindre. 



Nu är det förhållandet, att för mycket kapital finnes bundet i en näring, 

 ingalunda någonting enastående. Det kan t\ärtom mycket lätt inträffa, be- 

 roende på det oerhördt invecklade system, genom hvilket kapital bindes i och 

 flyttas öfver till olika näringsgrenar. Resultatet blir emellertid, att somliga få 

 för mycket. Det gäller dä att föra öfver det »för myckna» kapitalet inom 

 vissa näringsgrenar till de ötriga, som eo ipso ha för litet, just därför att de 

 andra ha för mycket. Det är dock gifvet, att det kapital, som redan ligger 

 bundet i en sådan näring, icke kan föras öfver; men hvad som kan göras 

 är, att man icke förnyar kapitalet, dä det gått ät, och alltså icke genom direkta 

 åtgärder föranleder, att det fortfarande kommer att ligga för mycket där och 

 fortfarande för litet på ett annat håll. Jag skall taga ett par analoga e.xempel. 

 [ag antar, att ett järnverk drifver ett rörverk, men man finner, att denna rö- 

 relse icke bär sig. Då lägger man, sedan kapitalet är frigjordt, icke ner 

 nytt kapital i rörverket utan placerar det pä annat häll, där det förräntar sig 

 och man får därigenom med en mindre produktion en större relativ afkast- 

 ning. På samma sätt förhåller det sig, om en fabrik har både spinneri och 

 väfveri, och det visar sig, att spinneriet icke bär sig. Man nedlägger då 

 spinneriet och köper garn i stället. 



