NORRLÄNDSKA SKOGSVARDSKOMMin ÉNS BETÄNKANDE. 32 I 



Kommittén har på sid. 20 ett yttrande, som direkt berör denna sak, 

 men l)erör den på ett sätt, som mycket lätt kan missuppfattas. Kommittén 

 säger: »Hvad som redan vid ett ytligt betraktande af föreliggande fråga måste 

 väcka uppmärksamhet och kräfva utredning är, att fordran på en hög för- 

 räntning af skogskapitalet och en hög skogsafkastning, bägge till synes fullt 

 berättigade fordringar, kunna ställas emot hvarandra som motsatta åskådningar», 



— hvad skogsvårdskommittén här åsyftar är högsta möjliga absoluta afkastning 



— »då däremot vid ekonomisk förvaltning i allmänhet dessa båda kraf sam- 

 manfalla». Häri skulle alltså enligt kommitténs uppfattning skillnaden mellan 

 skogsbruk och annan ekonomisk förvaltning ligga. Kommittén fortsätter så- 

 lunda: »eller med andra ord, att en högre förräntning af produktionskapitalet 

 också betyder i samma mån förhöjd total afkastning. » Det är alldeles raka 

 motsatsen, som, såvidt jag förstår, i verkligheten äger rum. Det är särdeles 

 vanligt, att den högsta räntabiliteten t. e\. inom jordbruket ej nås vid den 

 högsta möjliga afkastningen per arealenhet, och samma är älven förhållandet 

 inom indu.strien. Så till vida har sålunda kommittén fullkomligt gått förbi 

 hvad som är den verkliga skillnaden på skogsförvaltning och annan ekono- 

 misk förvaltning. 



Kommittén har emellertid, såvidt jag förstår, fullkomligt rätt i sin tanke- 

 gång därutinnan, att högsta varaktiga afkastning är hvad som bör eftersträfvas ; 

 utgångspunkten är alltså riktig. Af vissa delar af kommitténs fortsatta resone- 

 mang förefaller det mig nu, som om den ansåg, att den motsatta stånd- 

 punkten åsyftade skogssköfiing, d. v. s. en minskning af den skogbärande 

 marken. Om så är förhållandet, hvilket jag icke skall inlåta mig på att 

 bedöma, är det alldeles säkert, att den af kommittémajoriteten bekämpade 

 riktningen är absolut fördömlig. Att alltså en minskning af underlaget för 

 framtida skogsproduktion är fördömlig, därom kan man icke tveka. Men 

 här är det fråga om en helt annan sak. Man kan icke säga, att det är 

 skogssköfiing att låta ett mindre kapital blifva i skogarna, om detta mindre 

 kapital åstadkommer större relativt resultat, utan skogssköfiing innebär väl, att 

 man förstör marken, så att den för framtiden blir omöjlig för skogsproduk- 

 tion. Här är fråga om kortare eller längre omloppstid, icke om att förvandla 

 skogbärande mark till icke skogbärande. Det är alltså icke fråga om sköfling. 



Sträfvandet bör alltså icke vara att åstadkomma högsta möjliga absoluta 

 skogsafkastning på ett bestämdt område. Jag tror, att kommittén skall vara 

 villig att ge mig rätt i detta, och genom några analoga e.xempel skall jag be- 

 lysa, hvad jag menar. Om jag frågar kommittémajoriteten : är det lämpligt att 

 förvandla all vår åkerjord till skogbärande mark, svarar den naturligtvis utan 

 tvekan, att det är det ju inte. Skälet är, att åkern användes till annan pro- 

 duktion, som är mera gifvande än den, som skulle uppnås, om den odlade 

 jorden förvandlades till skogsmark. Därom äro kommittén och jag sålunda 

 ense. Det är icke tvifvel om, att man skulle öka skogens afkastning till den 

 högsta möjliga (äfven per ytenhet) genom att lägga all den bästa marken un- 

 der skog, men det är icke lämpligt. 



Jag skall då ta ett andra exempel. Frågar jag kommittémajoriteten, om 

 vi böra underkasta oss hur stora uppoffringar som helst för att utdika myrar 

 och att så och plantera skog på äfven de sämsta kalmarker, torde väl äfven 

 då svaret blifva nej. Men äfven då skulle naturligtvis skogens afkastning 



