32 2 DISKUSSION. 



blifva ökad, ehuru skogarna därigenom skulle komma att disponera ett kapital, 

 som de ej kunde förränta, hvarigenoni nationalafkastningen blefve minskad. 



Vi komma då till den tredje sidan af saken, och det är där, som oenig- 

 het uppstår. Kommittén anser, att vi icke skola förvandla åkerjord till skogs- 

 mark, ej heller förvandla alla kalmarker till skog, då det nämligen blefve för 

 dyrt. Däremot anser kommittén, att vi på den skoi;smark, vi nu ha, skola 

 försöka få största möjliga absoluta af kastning, oafsedt om denna af kastning 

 förräntar det kapital, som där ligger eller icke. Det är alltså på denna punkt, 

 som striden står. 



I den mån denna strid gällde en omedelbar realisering af ett på grund 

 af sin storlek oräntabelt skogskapital, vore tveksamheten delvis förklarlig. 

 Industriföretaget — rörverket eller spinneriet — är vanligen alldeles ur stånd 

 att omedelbart frigöra ett för stort, bundet kapital, och på skogsbrukets om- 

 råde bör t. ex. en öfverårig skog — hvilken finnes i stora delar af Norrland 



— icke utan vidare realiseras, därför att man därigenom skulle förrycka det 

 sammanhang, som bör finnas i det ekonomiska lifvet. Under några år skulle 

 det bli en abnormt stor produktion, en hel massa sågverk skulle uppstå, som 

 sedan inom någon tid skulle blifva utan material att bearbeta, hvarför de blefve 

 öfverflödiga, innan de hunnit amorteras. I detta är jag således tämligen ense 

 med kommittén, ehuru jag dock anser, att den oväxtliga skogens kvarstående 

 är mycket betänkligt. 



Men det är ej därom meningarna nu gå i sär; striden gäller, hur man 

 skall handtera det nya, frigjorda .skogskapitalet. Det är fråga om, huruvida 

 vi, då vi förut ha drifvit skogen på det oräntabla omloppet, på nvtt skola 

 investera ett för stort kapital, om man skall låta det frigjorda kapitalet helt 

 och hållet komma till förnyad användning i skogen, i fullt medvetande om 

 att den ej kommer att förränta det. Det gäller, för att gä tillbaka till 

 exemplet med rörverket, om jag skall lägga ner det frigjorda kapitalet på att 

 anlägga ett nytt lika oräntabelt rörverk, sedan kapitalet ändtligen frigjorts 

 genom verkets amortering. 



Den argumentering, kommittén har, för att man skall på nytt anlägga 

 skogsproduktion för det nya kapitalet, återfinnes på sidorna 38 — 42, och är 



— det måste jag säga — ett för en nationalekonom ganska underligt resone- 

 mang. På sid. 39 står: »Vi hafva från våra förfäder öfvertagit skogar, och 

 det är alltjämt skogar, men icke ödelagda, nakna marker, som äfven i våra 

 dagar genom arf och köp öfvergå från den ena ägaren till den andra. Vi 

 hafva därför ingen anledning eller rätt att i ena eller andra syftet räkna oss 

 till godo någon godtgörelse eller väntetid för dessa skogars uppkomst och 

 fortväxande till nuvarande tillstånd. » 



Till en början ber jag att härtill få anmärka, att det, efter mitt resone- 

 mang, icke är fråga om de skogar, som öfvertagits, utan det är fråga om de 

 nya skogar, .som skola uppväxa på de gamla områdena. Öfverföra vi kom- 

 mitténs resonemang på det område, hvarifrån jag tagit mitt exempel, och 

 antaga, att jag har mottagit ett rörs'erk i arf af min farfar, skulle jag då vara 

 skyldig att hälla denna produktion i gång och att på nytt investera denna 

 del af nationalkapitalet i ett rörverk, därför att ett sådant en gäng funnits? 

 Får jag öfver hufvud taget icke öfvergå till en mera ekonomisk produktion, där- 

 för att min farfar en gång anlagt en produktion, som sä småningom visat sig 

 olämplig, ehuru den kanske icke var det från början? Såsom något slags 



